Провадження № 2/752/2465/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 березня 2024 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Бондар Ю.О. звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 6 000,00 грн. щомісячно на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 22.11.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на утримання її у твердій грошовій сумі в розмірі 4 500,00 грн. на місяць, починаючи від дня подачі позову до суду - 16.11.2023 року і до досягнення дитиною трирічного віку, а саме: до ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 05.03.2021 року перебувала в шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22.11.2022 року в справі № 752/11344/22.

Від шлюбу мають спільну малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказала, що дитина проживає з позивачем і перебуває на її утриманні.

Відповідач у добровільному порядку матеріально не допомагає.

Також, зазначила, що позивач з моменту розлучення здійснювала спроби домовитись з відповідачем щодо утримання їх спільної дитини, телефонувала йому, надсилала повідомлення з накладенням електронного цифрового підпису за допомогою застосунку «Дія» з даного приводу, однак, її спроби відповідачем були проігноровані.

В зв`язку з викладеним, а також з огляду на те, що відповідач інших осіб на утриманні не має, стягнень за виконавчими документами з нього не провадиться, він працездатний, не є інвалідом, має транспортний засіб, його стан здоров`я дозволяє працювати, тому може сплачувати аліменти, зокрема, розмірі 6 000,00 грн., починаючи з дати розірвання шлюбу - 22.11.2022 року, оскільки саме після отримання рішення суду про розлучення вона вжила всіх заходів для врегулювання питання щодо утримання відповідачем їх спільної дитини.

Крім того, вказала, що на даний час непрацевлаштована, не має доходу, оскільки здійснює догляд за дитиною, через що і не має можливості працювати. За таких обставин позивач бажає скористатись правом на утримання від батька дитини до досягнення дитиною трирічного віку з визначенням твердої грошової суми у розмірі 4 500,00 грн. на місяць, починаючи від дати подання позову, а саме: 16.11.2023 року.

Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою від 27.11.2023 року відкрито провадження з проведенням розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін на 25.01.2024 року (а.с. 50).

Ухвалою від 25.01.2024 рокуз метою дотримання реалізації права відповідача на подання відзиву, відкладено судовий розгляд вказаної справи на 25.03.2024 року (а.с. 92).

Копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками направлялась відповідачу на адресу його місця проживання, вказану в позовній заяві.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Частина 1 ст. 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Рекомендовані листи з позначкою Судова повістка, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою Судова повістка. Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою Судова повістка, працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду (пункт 91-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 року, далі - також Правила).

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою Судова повістка рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному у пунктах 99, 99-1, 99-2, 106 та 114 цих Правил, із зазначенням причини невручення (абзац 3 пункту 116 Правил).

Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

За таких обставин, виходячи з приписів ч. 1 ст. 131 ЦПК, пунктів 99-1, 116 Правил відповідача слід вважати таким, що повідомлений належним чином, про дату, час та місце розгляду справи, оскільки відповідач відсутній за адресою місця проживання, що зареєстроване в установленому законом порядку.

Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем його реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи.

Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідач не подав.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05.03.2021 року сторонами було укладено шлюб, актовий запис № 382, що вбачається зі свідоцтва про шлюбу, виданого Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) серії НОМЕР_1 від 05.03.2021 року (а.с. 14).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22.11.2022 року в справі № 752/11344/22, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 12-13).

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18).

Судом встановлено, що дитина проживає з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на її утриманні (а.с. 24, 32).

Позивач зазначає, що відповідач добровільно належної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, на її звернення щодо утримання їх спільної дитини не реагує.

Щодо стягнення аліментів на утримання дитини

Відповідно до ч. 2 ст.51 Конституції Українибатьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікованаПостановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 рокута набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно дост. 180 СК Українибатьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Під час розгляду спору сторонами не спростовано, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між ними не досягнуто. Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості і щодо способів виконання кожним із них обов`язку утримувати дітей.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи уваги те, що дитина сторін проживає разом з позивачем, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільного сина.

Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з наступного.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків, а не на будь-кого одного з них.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).

Згідно з приписами ч. 1ст. 184 СК Українисуд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із ч. 1 ст. 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства`визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Відповідно до положень ст. 182 СК Українипри визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім`ї.

Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Отже, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.

Звертаючись до суду, позивач просить стягнути на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі по 6 000,00 грн., мотивуючи цетим, що відповідач у справі не має інших осіб на утриманні, стягнень за виконавчими документами з нього не провадиться, він працездатний, не є інвалідом, має транспортний засіб, його стан здоров`я дозволяє працювати.

Аналізуючи наявні у справі докази, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя/

Тому, приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати своюмалолітню дитину на підставі описаних вище норм права, відсутність заперечень збоку останнього, так само як і доказів виконання свого батьківського обов`язку, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання дитини в заявленому позивачем розмірі6 000,00 грн., який відповідатиме необхідності та достатності утримання дитини з урахуванням її вікових особливостей.

При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У відповідності дост. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач є непрацездатним чоловіком. Відомостей про незадовільний стан його здоров`я суду не надано. Окрім того, у суду відсутні дані про те, що на утриманні відповідача знаходяться інші особи, які в силу закону потребують його матеріальної підтримки.

З огляду на викладене вище, визначаючи розмір аліментів, суд враховує обставини, зазначені у ст. 182 СК України, а також виходить з того, що батько та мати мають рівні обов`язки щодо дитини, в тому числі і по її утриманню, а тому, враховуючи інтереси дитини й для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, котрі були забезпеченні йому батьками до розірвання шлюбу і до яких дитина звикла, приймаючи до уваги розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також те, що відповідач є працездатною особою і стан його здоров`я не перешкоджає трудовій діяльності, вважає за необхідне на підставі ст. 184 СК України визначити їх у твердій грошовій сумі в розмірі 6 000,00 грн. щомісяця, до повноліття дитини.

При цьому, суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів, також керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів.

Вказаний розмір суми аліментів з врахуванням рівного обов`язку обох батьків на утримання та виховання дитини буде відповідати інтересам та потребам останньої, тому визнається судом достатнім та таким, що відповідатиме принципу розумності та виваженості і забезпечуватиме розвиток дитини, та є співмірний витратам, які мають нести обоє батьків на утримання сина.

За змістом ч. 8 ст. 7, ч. 2 ст.150, ст. 180 СК України, ч. 1ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Крім того, позивач не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь витрат на лікування або навчання дітей в порядку ст. 185 СК Україниабо збільшення розміру аліментів згідно ст. 192 СК України.

Так, ч. 1 ст. 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

При зверненні до суду, позивач просила стягнути аліменти на утримання дитини, починаючи з 22.11.2022 року - дати ухвалення рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем. При цьому, на обґрунтування своєї позиції з даного приводу посилалась на те, що, починаючи з вказаної дати намагалась вирішити питання утримання дитини з відповідачем, проте, останній її звернення та дзвінки залишив поза увагою.

З даного приводу суд вважає за доцільне зазначити наступне.

На вимоги щодо стягнення аліментів у судовому порядку не поширюється позовна давність. Позов може бути пред`явлено у будь-який час, поки існує право на аліменти. Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Якщо один із батьків (або батьки) не виконує свого обов`язку щодо утримання дитини, за відсутності між сторонами договору про сплату аліментів на дитину до нього може бути пред`явлено позов про стягнення аліментів на утримання дитини. У цьому випадку, заінтересована особа, яка має право на одержання аліментів на дитину, вправі вимагати їх виплати у судовому порядку незалежно від строку, що минув з моменту виникнення у неї цього права, а також незалежно від причин, у зв`язку з якими вона раніше не зверталася до суду з позовом.

Аліменти звичайно присуджуються на майбутнє. Водночас, як виняток із загального правила про те, що стягнення аліментів здійснюється на майбутній час, є стягнення аліментів в порядку ч. 2 ст. 191 СК України за час, що передує пред`явленню позову, і є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

У такому випадку суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Трирічний строк, протягом якого можливим є стягнення аліментів за минулий час, являється присікальним (преклюзивним). Стягнення аліментів за межами цього строку незалежно від причин їх неотримання є неможливим.Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач.

З урахуванням наведеного, суд, виходячи із обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, надходить до висновку про можливість присудити аліменти на утримання дитини, починаючи стягнення з 22.11.2022 року.

Щодо стягнення аліментів на утримання дружини

У відповідності до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини.

Дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.ч. 1, 2, 4 ст. 84 СК України).

Приписами ч. 6 ст. 84 СК Українивизначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Стаття 85 СК України регулює правовідносини з припинення права дружини на утримання.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Із матеріалів справи достовірно встановлено, що позивач разом із малолітньою дитиною сторін проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 .

У Сімейному кодексі України не встановлено максимального розміру аліментів, які можуть бути стягнені судом на утримання одного з подружжя. Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у результаті їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. При цьому, суд у першу чергу виходить з прожиткового мінімуму й життєвих потреб особи. Аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Критерії, якими має керуватися суд при визначенні розміру аліментів, в законі значно розширені. Як і раніше, в першу чергу суд виходить з матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів.

Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї.

Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану (ст. 80 Сімейного Кодексу України).

При вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з положень ст. 84 Сімейного Кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, відсутність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність постійного доходу.

У зв`язку з тим, що малолітня дитина проживає з матір`ю (позивачем), дитина недосягла трьох років, тому позивач має право на утримання від чоловіка - батька дитини коштів до досягнення дитиною трьох років.

Зважаючи на викладене, проаналізувавши позовні вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципу справедливості та розумності, закріпленого у ст. 3 ЦК України, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає задоволенню і в цій частині, і з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти у заявленому позивачем розмірі 4 500,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК Українисуд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 85, 180-185, 191 СК України, ст.ст.12, 19, 76-81, 82, 89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів- задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 6 000,00грн. (шість тисяч гривень 00 копійок) на утримання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи з 22.11.2022 року, та до досягнення дитиною повноліття

Стягувати з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 4 500,00 грн. (чотири тисячі п`ятсот гривень 00 копійок) на утримання колишньої дружини - ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи стягнення з 16.11.2023 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років, тобто до - до ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 681,60 грн (одна тисяча шістсот вісімдесят одна гривня 60 копійок).

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко