Провадження № 22-ц/802/356/24 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Трикош Н. І.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог, ОСББ «Польова-3» про визнання права на приватизацію житлового приміщення, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовними вимогами до Луцької міської ради, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог, ОСББ «Польова-3» про визнання права на приватизацію житлового приміщення.

Позов мотивує тим, що вона проживає в кімнаті АДРЕСА_1 зі згоди попереднього власника - ВАТ «Гнідавський цукровий завод». Рішенням Луцької міської ради № 14/4 від 28.09.2011 будинок гуртожитку по АДРЕСА_2 прийнято у комунальну власність.

Позивач зазначає, що постійно проживає у вказаному приміщенні, виконує обов`язки наймача, утримує, ремонтує власним коштом та оплачує комунальні послуги, а тому вважає, що має право на приватизацію займаної кімнати в гуртожитку. Луцька міська рада на її звернення не надає згоди на приватизацію спірного приміщення.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просить визнати за нею право на приватизацію кімнати АДРЕСА_1 , зобов`язати Луцьку міську раду передати їй у власність житлове приміщення по АДРЕСА_3 в порядку приватизації.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Луцької міської ради, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог, ОСББ «Польова-3» про визнання права на приватизацію житлового приміщення відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій з висновками суду не погоджується, вважає рішення незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 заперечила проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином. Від позивачки ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Луцької міської ради від 28.08.2011 № 14/4 будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 прийнято у міську комунальну власність від ПАТ «Гнідавський цукровий завод» та рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 02.12.2011 № 854-3 затверджено акт прийняття-передачі гуртожитку на АДРЕСА_2 у міську комунальну власність та передано гуртожиток в оперативне управління органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Польова,3».

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 з 08.06.2011, а квартиронаймачем кімнати АДРЕСА_4 за даною адресою була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 129-1 від 01.03.2012 затверджено список мешканців гуртожитку на АДРЕСА_2 . Відповідно до додатку до даного рішення позивачка ОСОБА_2 не включена до список мешканців гуртожитку, які зареєстровані та проживають в гуртожитку по АДРЕСА_2 .

Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року, у справі № 161/7293/13-ц (провадження № 2/161/2663/13) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виконанні обов`язків помічника іншої особи, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Відділ громадянства, імміграцій та реєстрації фізичних осіб Луцького МВ УМВС України у Волинській області, Об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку «Польова 3», про усунення перешкод у користуванні квартирою та зняття з реєстрації, позов ОСОБА_3 задоволено, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач не зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 .

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 червня 2017 року позовні вимоги Луцької міської ради, третя особа на стороні позивача Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ПОЛЬОВА 3» до ОСОБА_2 про примусове виселення особи задоволено, ухвалено усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням комунальної форми власності шляхом виселення ОСОБА_2 із житлового приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до висновку, що підстави для приватизації спірної кімнати в гуртожитку позивачем відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відсутні.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 Житлового Кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

Стаття 6 ЖК Української РСР передбачає, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Відповідно до статті 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно з частиною першою статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначений закон визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон про приватизацію) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень. державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону про приватизацію, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина 5 статті 5 Закону про приватизацію).

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено сферу дії цього закону, яка поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу.

Частиною третьої статті 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

З метою реалізації конституційного права громадян мешканців гуртожитків на житло, тобто для набуття такими громадянами власного помешкання, Верховною Радою України 04 вересня 2008 року було прийнято Закон України № 500VІ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, який набрав чинності з 01 січня 2009 року».

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (частини 1-3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Громадяни можуть набути право власності лише на житлові приміщення, в яких вони постійно проживають на умовах найму.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Згідно зі статями 76, 77, 79ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином з матеріалів справи встановлено, що позивачка не мала та не набула права користування спірним житловим приміщенням, а тому відповідно не має права на приватизацію цього приміщення.

Висновки суду про безпідставність позовних вимог відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщення є факт тривалого проживання в ньому, є безпідставними, оскільки проживання у спірному приміщенні без належних правових підстав, не є у розумінні вимог чинного законодавства достатньою правовою підставою для приватизації займаного житла гуртожитку.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, вони були предметом дослідження в судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку і вони не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді :