ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2260/24 Справа № 201/230/13 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023року (головуючий у суді першої інстанції Цитульський В.І.), -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред`явленому до суду 06 грудня 2012року ОСОБА_1 виклала вимоги до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про передання у спадщину жилого будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову заявник зазначила, що вона є спадкоємцем за законом як донька померлої ОСОБА_8 , котра через перенесену тяжку хворобу в 1994році і наявний в неї вік, на час складення заповіту 21 грудня 1994року не могла логічно мислити, неадекватно сприймала оточуючих і не могла підписувати заповіт.

Правове обґрунтування позову в заяві ОСОБА_1 зводилось до того, що в порушення статей 203 та 1257 ЦК України волевиявлення заповідачки не було вільним і не відповідало її волі, в чому позивачка вбачала підстави для визнання заповіту недійсним.

В суді першої інстанції, 23 квітня 2019року, позивачка ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги, та через представника адвоката Меладзе Світлану Олександрівну подала заяву про зміну підстав позову відповідно до змісту якої заявник стверджувала, що ОСОБА_8 не могла скласти та власноруч підписати Заповіт від 21 грудня 1994року, так як була інвалідом першої групи та мала поганий зір. Та заявник припускала, що Заповіт від 21 грудня 1994року міг бути підписаний за допомогою відповідачки з котрою спадкодавець проживала на той час, однак про підписання заповіту за дорученням спадкодавця через її вади, в її присутності та присутності адвоката в тексті заповіту не зазначено, що є порушенням вимог статті 543 Цивільного кодексу УРСР.

Інший довід полягав у тім, що нотаріус не пересвідчилася в дієздатності спадкодавця, не встановила особу за паспортом як того вимагало чинне законодавство і не прочитала особі похилого віку з вадами здоров`я текст заповіту.

В решті обставини якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги були аналогічні тим, про які йшлося в позовній заяві від 06 грудня 2012року.

В подальшому в заяві про зміну підстав позову датованій 07 листопада 2023року позивач ОСОБА_1 посилалася на обґрунтування аналогічні тим, що були наведені в заяві від 23 квітня 2019року та додатково стверджувала що підставою недійсності Заповіту від 21 грудня 1994року є також порушення допущені з боку нотаріуса при посвідченні заповіту, а саме те, що на заповіті відсутній посвідчувальний напис - вказівка про наявність причин з яких спадкодавець не змогла особисто підписати оскаржуваний заповіт та не вчинення з боку нотаріуса дій з прочитання спадкодавцеві тексту заповіту, особу якої нотаріус також не перевірила та місце проживання якої в заповіті не зазначено.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2013року провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним закрито. Підстави для закриття провадження суд першої інстанції вбачав у тім, що аналогічний спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним з підстав відсутності вільного волевиявлення заповідача - вже вирішено судом, який також застосував строки давності. Та рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2012року залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012року /том І а.с.169/.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2013року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2013року скасовано та справу направлено до того ж суду для продовження розгляду. Апеляційний суд вважав, що відмінною є зазначена позивачкою ОСОБА_1 підстава позову про те, що Заповіт від 21 грудня 1994року не підписаний заповідачем /том І а.с.241/.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду з підставі повторної неявки позивача в судове засідання /том ІІІ а.с.20/.

Апеляційним судом Дніпропетровської області ухвалою від 02 липня 2015року скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015року та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду /том ІІІ а.с.68/.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2017року провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним повторно закрито. Суд першої інстанції вважав, що аналогічний спір за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі тих самих третіх осіб про визнання заповіту недійсним з тих самих підстав, в чому суд упевнився в ході судового розгляду, вже вирішено судом рішення якого набрало законної сили /том ІV а.с.163/.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2017року також скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Підставою для скасування ухвали суду стало те, що судом вирішено вимоги позивача з підстав того, що заповідач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, які є відмінними від підстав в цьому позові /том ІV а.с.230/.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2022року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача в судове засідання /том VІ а.с.198/.

Дніпровським апеляційним судом постановою від 17 травня 2023року скасовано ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2022року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції /том VІ а.с.6-9/.

28 січня 2014року ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у даній справі було призначено почеркознавчу експертизу для вирішення питання про те, чи виконано підпис на Заповіті від 21 грудня 1994року особисто ОСОБА_8 або іншою особою /том ІІ а.с.106/.

Повідомленням № 2068/2069/14-32 від 11 серпня 2014року експерти повідомили про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи через недостовірність наданого порівняльного матеріалу /том ІІ а.с.134-136/.

12 січня 2016року ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у даній справі було призначено ще одну почеркознавчу експертизу для вирішення питання про те, чи виконано підпис на Заповіті від 21 грудня 1994року особисто ОСОБА_8 або іншою особою /том ІІІ а.с.205/.

03 червня 2016року Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у даній справі було призначено комісійну судово-медичну експертизу на вирішення якої поставлене одне запитання про те чи могла фізично, самостійно, без сторонньої допомоги ОСОБА_8 підписати правою рукою Заповіт від 21 грудня 1994року складений на відповідача ОСОБА_2 /том ІV/.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2017року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної почеркознавчої експертизи у цій справі /том ІV а.с.158/.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2019року судом призначено ще одну повторну судову почеркознавчу експертизу для вирішення питання про те, чи виконано підпис на Заповіті від 21 грудня 1994року власноруч ОСОБА_8 або іншою особою /том V а.с.220-222/.

Повідомленням № 16193 від 30 вересня 2019року експерти повідомили про неможливість надання висновку через невиконання клопотання експертів про надання оригіналу іншого примірника досліджуваного документу, а також вільних і умовно вільних зразків підпису і почерку ОСОБА_8 та через не оплату /том V а.с.247/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023року відмовлено в позові. Згідно висновків суду не підтверджені жодним чином обставини з приводу того, що ОСОБА_8 не підписувала Заповіт від 21 грудня 1994року. Навпаки суд вважав, що належним та допустимим доказом висновком судової експертизи підтверджено що два підписи в Заповіті від 21 грудня 1994року виконані самою ОСОБА_8 .

Та суд виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_8 була спроможною фізично підписати спірний заповіт. Та жодні зазначені позивачем обставини щодо порушення процедури підписання Заповіту від 21 грудня 1994року не впливали на волевиявлення спадкодавця.

З рішенням суду позивач ОСОБА_1 не погодилася, в апеляційній скарзі остання висловила вимогу про скасування рішення та задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд допустив порушення норм матеріального права та не врахував що обставини про неможливість підписання Заповіту від 21 грудня 1994року з боку спадкодавця через її фізичні вади не досліджені в повному обсязі. Та без уваги суду залишилась та обставина що саме текст заповіту було складено нотаріусом і не було прочитано ОСОБА_8 , що є порушенням порядку складання заповіту.

Порушення норм процесуального права позивач пов`язувала із відмовою суду у витребуванні всіх медичних документів щодо стану здоров`я спадкодавця та наявний висновок судово-почеркознавчої експертизи без медичної документації, на думку заявниці, є завідомо неправдивим. Також згідно доводів апеляційної скарги порушенням є те, що не всі свідки були допитані в суді і не були допитані експерти, та самим судом не виконане клопотання експертів яким було призначено повторну почеркознавчу експертизу.

Також заявник стверджувала про однобічність судового розгляду з огляду на те, що суд посилався тільки на одне рішення в аналогічній справі за тими ж сторонами, яке набрало законної сили і не врахував іншого рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2010року.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Душацького Сергія Сергійовича, пояснення відповідачки ОСОБА_2 , також пояснення третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за відсутності третьої особи першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від якої надійшло клопотання про розгляд справи без неї, та за відсутності інших третіх осіб явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

З 17 січня 1986року ОСОБА_8 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 /копія свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок том І а.с.89/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , у віці 87 років померла /копія свідоцтва про смерть том І а.с.8/; ОСОБА_8 1919року народження перебувала на диспансерному обліку в Міській лікарні № 2, з приводу ішемічної хвороби серця з 1980 року, гіпертонічної хвороби з 1988року та інфаркту головного мозку з лютого 1994року; з 15 червня 1994року їй встановлено І групу інвалідності та потребу в сторонньому постійному догляді через неможливість пересуватися /том І а.с.9,10/.

Згідно відповіді міської поліклініки № 2 від 21 червня 2007року - 20 лютого 1994року ОСОБА_8 перенесла «Гостре порушення мозкового кровообігу» та зокрема в 2000році була оглянута лікарем невропатологом та їй встановлено діагноз «залишкові явища перенесеного ГПМК (1994року) у вигляді лівостороннього грубого геміпарезу, до плегії у лівій руці. ДЕП ІІІст. На фоні церебросклерозу. Значні прояви інтелектуально-мнестичного синдрому /том ІІІ а.с.179-180/.

Матеріали справи містять Заповіт від 21 грудня 1994року за змістом якого ОСОБА_8 належний їй будинок АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 та тим самим відмінила її ж заповіт посвідчений 29 червня 1994року /копія заповіту том І а.с.63/.

ОСОБА_9 є дочкою ОСОБА_8 /копія свідоцтва про народження том І с.с.7/.

Матеріали справи містять спадкову справу після смерті ОСОБА_8 та відомості про те, що за спадщиною звернулися спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /том І а.с.51-54/.

Іншим спадкоємцям ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2011року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2011року надавався додатковий строк для прийняття спадщини /том І а.с.69-70/.

ОСОБА_1 вже зверталася в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з вимогами про визнання недійсним Заповіту від 21 грудня 1994року та за наслідками судового розгляду рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2012року в задоволенні її позову відмовлено. Згідно висновків суду у цій справі нотаріусом при складанні спірного заповіту було перевірено особу та дієздатність спадкодавця, дотримано вимог закону про форму та зміст, а також нотаріальне посвідчення Заповіту від 21 грудня 1994року. Та суд відмовляючи в позові засвідчив у своєму рішенні певний правовий факт про те, що під час складання спірного заповіту ОСОБА_8 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними /том І а.с.41-42/.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2012року суд за наслідками перевірки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2012року не знайшов підстав для висновку про те, що ОСОБА_8 на час складання та підписання Заповіту від 21 грудня 1994року не розуміла значення своїх дій та суд на підставі наданих письмових доказів з урахуванням наявних у спадкодавця захворювань та її поведінки станом на 2004-2005роки дійшов висновку про залишення без зміни рішення суду першої інстанції яким відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним Заповіту від 21 грудня 1994року.

Іншою підставою для відмови в позові суд вбачав пропуск позивачем ОСОБА_1 , яка ще в березні 2008року знала про існування Заповіту від 21 грудня 1994року - строків позовної давності /том І а.с.36-39/.

Згідно Висновку № 453-16 від 13 квітня 2016року за результатами проведеної судової комісійної почеркознавчої експертизи експерти дійшли висновку про те, що два підписи від імені ОСОБА_8 в Заповіті від 21 грудня 1994року складеного на ОСОБА_2 виконані самою ОСОБА_8 /том ІІІ а.с.245-250/.

У висновку № 449-КЕ/2016/пп від 14 лютого 2017року експертна комісія в складі шести експертів дійшла висновку, що в наданих на експертизу матеріалах медичної картки та даних про медичний стан не вбачається відомостей про будь-які анатомічні зміни, або функціональні розлади правої кисті ОСОБА_8 (а також всієї правої верхньої кінцівки), які б фізично заважали їй здійснювати звичайні маніпуляції кінцівкою, в тому числі власноруч підписати документ, Заповіт від 21 грудня 1994року /том ІV а.с.108-111/.

02 жовтня 2013року ОСОБА_2 подала заяву у цій справі про застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності /том ІІ а.с.29-30/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вдався до оцінки належності засобів доказування певного правового факту, підписання спадкодавцем заповіту, яким позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги у цій справі та виходив із недоведеності та відсутності доказів на підтвердження позову.

Інші правові підстави для відмови в позові суд вбачав у тім, що наведені позивачкою доводи про неправомірні дії нотаріуса при складанні і посвідченні Заповіту від 21 грудня 1994року та щодо можливості спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними вже були предметом перевірки суду та рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже набрало законної сили.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що є доведеними обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та суд правильно застосував норми матеріального права.

Статтею 541 Цивільного кодексу УРСР, яка діяла на час укладення Заповіту від 21 грудня 1994року було визначено вимоги до форми та змісту заповіту, даною нормою було врегульовано що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Письмову форму для заповіту, із зазначенням місця та часу його складання, а також вимогу щодо підписання заповіту особисто заповідачем визначено також в статті 1247 Цивільного кодексу України, що діяла на час відкриття спадщини.

У даній справі позивач свої позовні вимоги пов`язувала саме з фактом не підписання особисто заповідачем тексту заповіту, наявність зазначеної обставини позивач вбачала у фізичній неспроможності спадкодавця здійснити дії щодо підписання заповіту за станом здоров`я та з огляду на вік спадкодавця.

Відповідно до змісту частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Частиною другою наведеної норми за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 225 Цивільного кодексу України, передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статями 202 - 204 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 203 ЦК України одними із загальних вимог, дотримання яких необхідно для дійсності правочину, є вимоги з приводу відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства; та щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

У даній справі позивач заперечила обставини укладення письмового заповіту із додержанням вимог про нотаріальне посвідчення на умовах визначених в його тексті, також посилалася на відсутність підпису спадкодавця на заповіті як одного з елементів волевиявлення спадкодавця.

Суд першої інстанції виходив з того, що обставини з приводу дотримання вимог щодо правомірності дій нотаріуса при посвідченні оспорюваного заповіту вже були предметом перевірки в суді та в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2012року, яке набрало законної сили, судом зроблені висновки про те, що нотаріусом при складанні спірного заповіту було перевірено особу та дієздатність спадкодавця, дотримано вимог закону про форму та зміст, а також нотаріальне посвідчення Заповіту від 21 грудня 1994року. Також судом зроблено інший висновок про те, що під час складання спірного заповіту ОСОБА_8 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними /ті самі особи або особа/ і об`єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Та саме наявність висновків суду, в іншій справі щодо обставин про відповідність дій нотаріуса при посвідченні Заповіту від 21 грудня 1994року вимогам чинного законодавства і з приводу форми заповіту, в тій її частині, в якій вони міститься у рішенні суду - апеляційний суд вважає беззаперечним доказом, який був вирішальним для результатів розгляду даної справи.

Підтверджені в такий спосіб обставини спростовують доводи позивача з приводу того, що текст заповіту було складено нотаріусом і не було прочитано ОСОБА_8 , що є порушенням порядку складання заповіту, та такі доводи не можуть бути предметом повторної перевірки судом.

За конкретних обставин можна вважати що без судового вирішення залишилась обставина якою позивач обґрунтовувала свої вимоги про неможливість підписання Заповіту від 21 грудня 1994року та суд першої інстанції розглянув суть аргументів заявника та врахував що за обставинами у даній справі, такими засобами доказування як судові експертизи підтверджено, що два підписи від імені ОСОБА_8 в Заповіті від 21 грудня 1994року складеного на ОСОБА_2 виконані самою ОСОБА_8 та в наданих на експертизу матеріалах медичної картки та даних про медичний стан не вбачається відомостей про будь-які анатомічні зміни, або функціональні розлади правої кисті ОСОБА_8 (а також всієї правої верхньої кінцівки), які б фізично заважали їй здійснювати звичайні маніпуляції кінцівкою, в тому числі власноруч підписати документ, Заповіт від 21 грудня 1994року.

Отже за змістом обставин що встановлені, підтверджується факт підписання саме ОСОБА_8 Заповіту від 21 грудня 1994року.

Оспорюваний правочин не містить інших недоліків про які між сторонам виникав би спір та які би становили предмет спору у цій справі.

Та суд першої інстанції оцінив достовірність тверджень позивачки та вважав підтвердженою направленість волевиявлення спадкодавця на складання Заповіту від 21 грудня 1994року самим фактом особистого підписання тексту заповіту.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Та рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами без встановлення відповідних фактів. Визначальним у даній справі є не безпосередньо порядок вчинення нотаріальних дій чи вимоги законодавства щодо форми заповіту, обставини з приводу яких вже є рішення суду в іншій справі, а фактичні обставини щодо підписання заповідачем тексту заповіту та тим самим волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на умовах визначених у ньому.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Та обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Тож за встановлених обставин у цій справі взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказує на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги не підтверджують.

Суд вірно оцінив достовірність тверджень позивачки з приводу того, що заповідач ОСОБА_8 після перенесеного захворювання не змогла б підписати заповіт та обґрунтовано вважав що такі доводи ґрунтуються на припущеннях і не містять жодних доказів в їх підтвердження.

Статтею 81 ЦПК України закони, чинні на час подій передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, заявницею апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Позивачка беззаперечно мала можливість ознайомитися із матеріалами справи і змістом наявних у справі доказів, та позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням нею процесуальних дій.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції дотримався вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду та дотримався норм матеріального і процесуального права, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2023року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 березня 2024року.

Судді: