ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3042/24 Справа № 211/3301/23 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

сторони:

позивач- ОСОБА_1

відповідач Комунальне підприємство «Міський тролейбус»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпролпетровської області від 29 грудня 2023 року, ухваленого суддею Ткаченко С.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

У травні 2023 року позивач ОСОБА_1 до суду з позовом до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про стягнення частини заробітної плати.

Просив суд стягнути з відповідача на свою користь не нараховану і невиплачену частину заробітної плати за невідпрацьовані години у 2022 році у сумі 22 336,20 грн., посилаючись на порушення його трудових прав відповідачем у частині незабезпечення його можливістю працювати повну норму часу.

В обґрунтування вимог зазначено, що він з 23 лютого 2012 року працює водієм тролейбуса третього класу на умовах повного робочого дня в КП «Міський тролейбус». Ознайомившись із розрахунковими листами із січня по грудень 2022 року ним було установлено, що посадові особи відповідача позбавили його можливості відпрацювати 222 години 45 хвилин в обліковому періоді.

24.01.2023 він звернувся до відповідача із пропозицією нарахувати та виплатити йому середній заробіток за 222 години 45 хвилин вимушеного прогулу у 2022 році, оскільки саме з вини відповідача був позбавлений можливості працювати повну норму годин, однак отримав відповідь від 27.02.2023, відповідно до якої норма годин для водія тролейбуса у 2022 році склала 1917 годин, тому відсутні підстави для задоволення його вимог.

При цьому відповідно до Положення «Про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая і тролейбуса» №444 від 15.09.2014, для водіїв тролейбуса не встановлена скорочена тривалість робочого часу передбачена ст.51 КЗпП України.

Таким чином на початок року згідно законодавства, норма робочих годин для водіїв у 2022 році склала 1987 годин, що також підтверджується графіком змінності, наданим йому відповідачем.

Твердження відповідача, що у 2022 році державна норма годин для нього склала 1917 годин не відповідає дійсності та нічим не підтверджується, а нормальна тривалість робочого часу для водіїв тролейбуса у 2022 році, з врахуванням змін, пов`язаних з веденням в державі воєнного стану, становила 2054 години.

Графік змінності не погоджений з виборним органом Первинної профспілкової організації Вільної Профспілки Залізничників України Комунального підприємства «Міський тролейбус», членом якої він являється, та не містить в собі початку та закінчення щоденної роботи (зміни).

Вважає, що відповідач позбавив його частини заробітної плати у сумі 22 336,20 грн. за невідпрацьовані години у 2022 році та виходячи з наданого у тексті позовної заяви розрахунку, просить задовольнити вимоги.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2024 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні його позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення позову.

При цьому, скаржник зазначає, що суд залишив поза увагою ту обставину, що інформація яка фіксувалася у табелі обліку робочого часу є результатом неправомірних дій посадових осіб підприємства відповідача. Зазначає, що судом не було встановлено, чи забезпечив відповідач йому можливість працювати повну норму робочого часу за обліковий період, як це передбачено п. а, б розділу 4 Правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства та п.6 Методичних рекомендацій. Зазначає, що нормальна тривалість робочого часу у 2022 році згідно законодавства становила 2054 годин та посилається на те, що норма робочого часу, що він мав відпрацювати в обліковому періоді могла бути зменшена лише у разі його відсутності на роботі у робочий час з поважних причин.

Позивач вважає, що відповідачем не було надано доказу, що 222 годин 45 хвилин, які він мав відпрацювати у 2022 році, від був відсутній на робочому місці з поважних причин, а отже судом залишено поза увагою факт незабезпечення відповідачем йому можливості працювати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, КП «Міський тролейбус», просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2023 року у зв`язку з його законністю та обґрунтованістю, без змін. При цьому, відповідач зазначає, що протягом 2022 року заробітна плата позивачеві за кожен місяць 2022 рокунараховувалась за фактично відпрацьовані години на підставі табеля обліку робочого часу у відповідності до вимог чинного законодавства, умов колективного договору та положень про оплату праці.

У письмових поясненнях, позивач вказує на те, що з вини роботодавця він без поважних причин був відсутнім на робочому місці 222 годин 45 хвилин, що є вимушеним прогулом, тому відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у 2022 році через порушення низки вимог трудового законодавства.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює у Комунальному підприємстві «Міський тролейбус» на посаді водія тролейбуса 3 класу.

ОСОБА_1 працює за погодинно-преміювальною системою оплати праці та за підсумкованим обліком робочого часу,яке врегульовано колективним договором, діючим на підприємстві та відповідними Положеннями про оплату праці (додатки № 14 та № 26 до колективного договору).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову позивачеві у задоволенні його позовних вимог, виходив з того, що нарахування та оплата ОСОБА_1 заробітної плати за кожен місяць 2022 року проводилося за фактично відпрацьовані години на підставі табеля обліку робочого часу відповідно до умов колективного договору, положень про оплату праці та норм чинного законодавства.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами позивача викладеним в апеляційній скарзі та поясненнях, з огляду на таке.

Так, можливість встановлення змінного режиму роботи передбачена ст.58 КЗпП України, а відповідно до положень ст.57 КЗпП час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності відповідно до законодавства.

Згідно норм ст.50 КЗпП нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса (далі водії) на підприємствах міського електричного транспорту (далі підприємства) регулюються Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса, затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України

15.09.2014 №444 (далі Положення), яке поширюється на підприємства, що надають послуги з перевезення пасажирів трамваями і тролейбусами або забезпечують перевезення для власних потреб, незалежно від форм власності.

У пункті 2.2. Положення, визначено, що нормальна тривалість робочого часу водіїв не може перевищувати 40 годин на тиждень. Для водіїв, яким встановлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками роботи (змінності), які затверджує підприємство за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) з додержанням установленої тривалості робочого тижня. Для водіїв, яким встановлено шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем, тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин. Напередодні вихідних днів тривалість роботи при шестиденному робочому тижні не може перевищувати 5 годин. Напередодні святкових і неробочих днів тривалість роботи водіїв скорочується на одну годину як при п`ятиденному, так і при шестиденному робочому тижні.

У пункті 5.2. Положення встановлено, що у разі підсумованого обліку робочого часу норма робочого часу за обліковий період визначається шляхом множення норми тривалості робочого часу, що встановлена законодавством для водіїв, на кількість робочих днів за календарем п`ятиденного робочого тижня, що припадають на обліковий період, з урахуванням її скорочення напередодні святкових, неробочих і вихідних днів. За кожний робочий день (зміну), в який водій був відсутній на робочому місці з поважних причин, передбачених законодавством, норма робочого часу в обліковому періоді зменшується на кількість годин, що відповідає тривалості роботи у відповідний день. Тимчасова непрацездатність або виконання водієм державних чи громадських обов`язків, на період яких законом передбачається збереження місця роботи і заробітної плати, у дні, що є для водія вихідними відповідно до графіка роботи (змінності), не зменшує норму робочого часу в обліковому періоді.

Підсумований облік робочого часу передбачає, що тривалість роботи протягом доби може відхилятися у певних межах від робочого дня нормальної тривалості з тим, однак, щоб установлена законом норма робочого часу була дотримана в середньому за повний обліковий період: тиждень, місяць, квартал, рік.

Статтею 61 КЗпП України визначено можливість та правові засади встановлення підсумованого обліку робочого часу. Цією самою статтею встановлено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51).

Умови та порядок застосування підсумованого обліку робочого часу з урахуванням законодавства викладено у Методичних рекомендаціях щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Мінпраці України від 19.04.2006 №138 (далі Методичні рекомендації).

Пунктом 6 Методичних рекомендацій визначено, що обліковий період (декада, місяць, квартал, півріччя, рік) установлюють у колективному договорі підприємства. Він охоплює робочий час і години роботи у вихідні і святкові дні, години відпочинку. Щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, встановлена графіком, може коливатися протягом облікового періоду, але загальна сума годин роботи за обліковий період має дорівнювати нормі робочого часу в обліковому періоді.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8- рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

За статтею 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно частини першої статті 9 Закону України «Про колективні договори та угоди», положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

За змістом частини другої статті 8 Закону України «Про колективні договори і угоди», угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працює за погодинно-преміювальною системою оплати праці та за підсумкованим обліком робочого часу, яке врегульовано колективним договором, діючим на підприємстві та відповідними Положеннями про оплату праці (додатки №14 та №26 до колективного договору).

Згідно пункту 1 Положення про оплату праці та преміювання робітників з погодинно-преміальною системою оплати праці (додаток 14 до колективного договору), оплата праці здійснюється на основі встановлених тарифних ставок (окладів) відповідно відпрацьованому часу за місяць, передбачених доплат і надбавок до основної заробітної плати, премії за виробничі показники.

Пунктами 2.1. та 4.1. Положення про оплату праці водіїв пасажирських тролейбусів (додаток №26 до колективного договору) встановлено, що водіям пасажирських тролейбусів встановлена погодинно-преміальна система оплати праці, а робочий час водіїв фіксується в шляховому листі про відпрацьований час.

Пунктом 5.1. Положення про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України від 15.09.2014 №444 встановлено, що облік робочого часу водіїв здійснюється на підставі табеля обліку використання робочого часу та шляхових листів.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як встановлено судом першої інстанції на підставі наданих відповідачем доказів, доданих до відзиву на позов нарахування та оплата праці ОСОБА_1 за кожен місяць 2022 року були проведені за фактично відпрацьовані години на підставі табеля обліку робочого часу, відповідно до умов колективного договору, положень про оплату праці та норм чинного законодавства, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Доводи позивача про те, що інформація викладена у табелі обліку робочого часу є наслідком неправомірних дій з боку відповідача та посадових осіб підприємства колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: