ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/5/24 Доповідач: Воронцова Л.П
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Воронцової Л.П.,

суддів: Майданіка В.В.,

Пузанової Л.В.,

секретар Доброва К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 грудня 2021 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Суворовської районної ради у м. Херсоні, про виселення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Суворовської районної ради у м. Херсоні, про виселення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 05 грудня 2016 року в порядку позасудового звернення на предмет іпотеки Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" отримало у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 30 серпня 2007 року. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач намагався потрапити до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у квартирі відповідачів. На виконання положень ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР позивачем направлено відповідачам письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останніми законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не передано позивачу у вільне користування. З огляду на вказане, зурахуванням уточнень позовної заяви просив виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 грудня 2021року у позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновку, викладеного у рішенні суду, обставинам справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що:

-відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на відсутність належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, однак позивачем у даній справі надано докази, що житлове приміщення, яке є предметом іпотеки було придбано саме за кредитні кошти, що вбачається з умов укладеного між Банком та ОСОБА_1 кредитного договору;

-до позову долучено інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 грудня 2016 року, з якої вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є ПАТ КБ "Приват Банк", підстава виникнення права власності - іпотечний договір ВЕХ 258257, виданий 30 серпня 2007 року, вимога про усунення порушень № , видана 10 жовтня 2016 року;

-кредитний договір № НЕН0GF00000863 від 30 червня 2005 року, договір іпотеки № НЕН0GF00000863 від 01 липня 2005 року, кредитний договір № HEH3GA00000143 від 28 серпня 2007 року та договір іпотеки № № HEH3GA00000143 від 30 серпня 2007 року апелянт надає суду апеляційної інстанції, оскільки справа розглядалася без участі АТ КБ "ПриватБанк", а про підстави відмови в позові позивач дізнався безпосередньо з судового рішення, тому просить поновити строк для подання доказів, прийняти та дослідити їх у встановленому законом порядку;

-іпотекодержатель не надавав своєї згоди на реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, тому реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору і зняття з реєстраційного обліку таких осіб є захистом прав іпотекодержателя та відбувається на підставі рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає її розгляду.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, місце і час розгляду справи, тому колегія суддів вважає можливим справу розглянути у їх відсутність, в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, ПАТ КБ "Приват Банк" отримав у власність в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності іпотечний договір, серія та номер ВЕХ 258257, виданий 30 серпня 2007 року, вимога про усунення порушень № , видана 10 жовтня 2016 року, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 грудня 2016 року.

З довідки ОСББ "Херсонець" № 3 від 01 лютого 2018 року вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з копією претензії на ім`я відповідачів від 16 липня 2020 року ОСОБА_1 надіслано повідомлення про отримання у власність АТ КБ "ПриватБанк" квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки та можливість укласти договір оренди, а у разі недосягнення згоди, зазначено вимогу про виселення із зняттям із реєстраційного обліку. Вказану претензію направлено відповідачу згідно з реєстром згрупованих поштових відправлень від 22 липня 2020 року.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин позову, а саме не надано доказів на підтвердження факту, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кредитні кошти й була предметом іпотеки саме за таким кредитним договором; позивач, незважаючи на ухвалу суду про залишення позову без руху, не надав кредитний договір та договір іпотеки, які укладались між сторонами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі "Маккенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року, пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка містить правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

Згідно з ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першоїтретьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності підстав для виселення відповідачів із квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ,без надання іншого постійного житлового приміщення, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ця квартира була придбана відповідачем за рахунок кредитних коштів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) зазначено, що в разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, неможливо виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

У позовній заяві та у суді першої інстанції позивач не обґрунтовував можливість виселення відповідача із квартири без надання іншого житла придбанням її за кредитні кошти, а лише посилався на обов`язок відповідача виселитися із спірного майна після звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 40 Закону України "Про іпотеку", однак саме позивач повинен був довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, чого зроблено позивачем не було (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 344/5278/13).

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно було набуто відповідачем за рахунок кредитних коштів, наданих позивачем, є необґрунтованими, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. Зокрема, у матеріалах справи відсутній кредитний договір, з якого б вбачалось цільове призначення кредиту, та договір купівлі-продажу, на підставі якого відповідач набув право власності на спірне майно, з якого б можна було встановити вартість квартири.

На необхідність подання таких доказів вказує Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 січня 2024 року у справі № 183/8170/18, провадження № 61-13580св23.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" посилається на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини даної справи, зокрема, що спірне домоволодіння придбане за кредитні кошти, що у свою чергу підтверджується умовами кредитного договору № НЕН0GF00000863 від 30 червня 2005 року, договору іпотеки № НЕН0GF00000863 від 01 липня 2005 року, кредитного договору № HEH3GA00000143 від 28 серпня 2007 року та договору іпотеки № № HEH3GA00000143 від 30 серпня 2007 року, тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Предметом доказування у справі про виселення осіб з житлового приміщення, переданого в іпотеку, є, у тому числі, обставина того, що таке приміщення було придбане за рахунок виключно кредитних коштів.

Тобто, порушуючи питання про виселення осіб зі спірного домоволодіння, позивач повинен довести суду, шляхом подання належних, достатніх та допустимих доказів, обставину того, що житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ,було придбано лише за кредитні кошти, отримані ОСОБА_1 від банку на виконання умов кредитного договору № НЕН0GF00000863 від 30 червня 2005 року.

Так, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, АТ КБ "ПриватБанк" надав суду апеляційної інстанції копії кредитного договору № НЕН0GF00000863 від 30 червня 2005 року, договору іпотеки № НЕН0GF00000863 від 01 липня 2005 року, кредитного договору № HEH3GA00000143 від 28 серпня 2007 року та договору іпотеки № № HEH3GA00000143 від 30 серпня 2007 року, які не надавалися позивачем до суду першої інстанції, просив поновити строк для подання доказів, прийняти та дослідити їх у встановленому законом порядку,обґрунтовуючи тим, що справа розглядалася без участі АТ КБ "ПриватБанк", а про підстави відмови в позові позивач дізнався безпосередньо з судового рішення.

Проте, колегія суддів не приймає вищезазначені докази, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15 (провадження № 61-4848св19), у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 205/7739/21 (провадження № 61-3175св23) зазначено, що: "відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції".

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 вересня 2020 року позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишено без руху на підставі п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки позивачем не викладено обставин укладення іпотечного та кредитного договорів, не долучено до матеріалів справи таких договорів, та на підставі ч. 4 ст. 177 ЦПК України у зв`язку з несплатою судового збору.

Вказану ухвалу суду Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" отримало 22 вересня 2020 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення ухвали суду (а.с. 23).

На виконання даної ухвали суду Акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" надіслано позовну заяву в новій редакції від 28 вересня 2020 року та підтвердження сплати судового збору (а.с. 25-31). Однак зазначених в ухвалі суду від 10 вересня 2020 року доказів суду не надано.

Крім того, представники позивача Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" подавали суду першої інстанції ряд заяв про відкладення судових засідань та розгляд справи у відсутності представника позивача (а.с. 55-56, 64-65, 81-84, 117-121) та були присутні в приміщенні Херсонського міського суду Херсонської області, що підтверджується поданою безпосередньо через канцелярію суду заявою від 28 вересня 2021 року (а.с. 104), що свідчить про обізнаність позивача про рух справи в суді першої інстанції та спростовує його доводи щодо поважності причин неподання доказів суду першої інстанції.

Оскільки доказів неможливості подання вищевказаних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від АТ КБ "ПриватБанк", апелянт не надав, відтак долучені до апеляційної скарги докази не підлягають прийняттю та дослідженню апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки позивач, подавши до суду першої інстанції заяви про розгляд справи за відсутності його представника, розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд та не представив суду кредитні договори, договори іпотеки, договір купівлі-продажу квартири чи інші докази, які б відповідали критеріям достатності, належності та допустимості, на підтвердження заявлених позовних вимог. При цьому, надавши до суду апеляційної інстанції копії кредитного договору № НЕН0GF00000863 від 30 червня 2005 року, договору іпотеки № НЕН0GF00000863 від 01 липня 2005 року, кредитного договору № HEH3GA00000143 від 28 серпня 2007 року та договору іпотеки № HEH3GA00000143 від 30 серпня 2007 року,будь-яких доказів неможливості подання зазначених документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від АТ КБ "ПриватБанк", апелянт не надав.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 грудня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції Верховного Суду.

Головуючий Л.П. Воронцова

Судді: В.В. Майданік

Л.В. Пузанова