БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/22/24
Справа № 356/720/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2024 Березанський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Дудар Т.В.

за участю секретаря Харченко Ж.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Березанського міського суду Київської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_3 з позовом до Головного управління Національної поліції в м. Києві про скасування арешту майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 є співвласником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим виконавчим комітетом Березанської міської ради від 24.07.1996. Маючи намір розпорядитися своїм майном, позивач нещодавно довідався від приватного нотаріуса, що не має змоги цього зробити з причини наявності зареєстрованого обтяження речового права на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 11152474 від 10.05.2011. Вказане обтяження, як стверджує ОСОБА_3 , могло з`явитися в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у зв`язку з наявністю щодо нього кримінальної справи № 752/22761/13 за обвинуваченням його за ч. 5 ст. 185 КК України. Саме в межах розслідування по даній справі слідчий Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві міг накласти арешт на наявне у позивача нерухоме майно. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, оскільки в інший спосіб крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не існує можливості, позивач змушений звернутися до суду з позовом про скасування такого арешту.

Як зазначено у позовній заяві, із завершенням кримінального провадження у формі вироку, який не передбачає конфіскацію майна засудженого, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Так, арешт на спірне нерухоме майно було накладено слідчим під час досудового слідства на підставі положень КПК України 1960 року, оскільки постанова слідчим була винесена 10.05.2011, а новий КПК України набрав чинності 13.04.2012.

Таким чином, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відтак, позивач просить суд скасувати арешт нерухомого майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 11152474 від 10.05.2011, накладений постановою Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві у кримінальній справі № 752/22761/13 (кримінальне провадження № 1-кп/752/190/14).

21.09.2023 ухвалою Березанського міського суду Київської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Березанського міського суду Київської області від 29.01.2024 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про скасування арешту майна без розгляду.

29.01.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено вказану вище цивільну справу до судового розгляду по суті.

Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надав сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив, заперечень.

Кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з матеріалами справи, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідач скористався своїм правом, наданим ст. 178 ЦПК України, та подав відзив на позовну заяву, у якому вказав, що зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить скасувати арешт майна у межах кримінальної справи, накладений постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України у місті Києві на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Ознайомившись із доводами, викладеними у позовній заяві, ГУНП у м. Києві заперечує щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що слідчим відділом Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві здійснювалося досудове розслідування кримінальної справи, порушеної за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У ході здійснення досудового слідства слідчим Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві застосовано захід забезпечення кримінальної справи у вигляді накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить позивачу на праві спільної приватної власності. У зв`язку з набранням чинності Закону України від 13.04.2012 № 4651-VI (Кримінальний процесуальний кодекс України) та необхідністю подальшого розслідування вказаного факту злочину, відомості щодо його вчинення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0013591 за підозрою ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

Факт накладення арешту на майно підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, де зазначено, що арешт накладено 01.04.2011 слідчим відділом Голосіївського РУ ГУ МВС України в місті Києві.

Відповідно до вироку від 07.10.2014 у справі № 752/22761/13-к Голосіївським районним судом м. Києва доля майна, на яке накладено арешт, а саме квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , судом не вирішувалась.

Частиною 5 статті 185 КК України визначено, що крадіжка, вчинена в особливо великих розмірах або організованою групою, карається позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Конфіскація майна це додаткове покарання, що передбачає примусове безоплатне вилучення у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Тобто, слідчим, шляхом накладення арешту на майно, відповідно до санкції ч. 5 ст. 185 КК України забезпечено цивільний позов у зв`язку з можливою конфіскацією майна при судовому розгляді кримінального провадження відносно позивача.

Постанова про накладення арешту на майно ухвалена органом досудового слідства 01.04.2011, тобто до набрання чинності новим КПК України.

Виходячи із п. 9 розділу 11 перехідних положень КПК України 2012 року, постанова про арешт майн продовжує свою дію до цього часу.

Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначене судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України 2012 року).

Як зазначено у відзиві, згідно з ч. 3 ст. 26 КПК України 2012 року, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Ураховуючи викладене, на стадії судового розгляду обвинувального акта та ухвалення рішення по суті справи та обов`язок щодо вирішення долі речових доказів покладається на суд.

Таким чином, на думку відповідача, аналіз вищенаведених норм права у поєднанні з фактичними обставинами справи беззаперечно свідчить про те, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, тому не здійснив жодних порушень законних прав та інтересів позивача, обов`язок щодо вирішення долі арештованого під час досудового слідства майна, покладається на суд при ухваленні рішення по справі, відтак, позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Позивач ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 34, 60, 72, 86, 92, 119, 123, 128, 141, 149, 159) до суду не з`явився.

Разом з тим, 22.02.2024 до канцелярії суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_3 (зареєстровано за вх. № 599 від 22.02.2024), у якому позивач вказав, що позовні вимоги по справі № 356/720/23 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про скасування арешту майна підримує. Просить розгляд справи № 356/720/23 за позовом ОСОБА_3 до ГУ НП у м. Києві про скасування арешту майна проводити за його відсутності (а.с. 130).

Представник позивача адвокат Семиряко О.М. 14.12.2023 був присутній в підготовчому судовому засіданні, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце усіх наступних судових засідань (а.с. 32, 54, 63, 78, 91, 109, 127, 140, 150, 158), до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Представник відповідача ОСОБА_2 , участь якого у судовому засіданні була забезпечена за відповідним клопотанням у порядку ст. 212 ЦПК України, проти задоволення позову заперечив, посилався на обставини, викладені у відзиві.

Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 211 ЦПК України).

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 15 ЦК України закріплює право особи на захист цивільних прав та інтересів. Так, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 24.07.1996, виданого Виконавчим комітетом Березанської міської Ради народних депутатів (відділ приватизації), свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 23.07.1996 № 82/96; квартира належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_4 , та членам його сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 . Квартира АДРЕСА_2 зареєстрована Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності і записана у реєстрову книгу за № 3 реєстр. № 661 стр. 466 07.08.1996 (а.с. 7); Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 345268778 від 05.09.2023, відповідно до якого об`єкт нерухомого майна: квартира, 1992 рік побудови, об`єкт житлової нерухомості, загальна площа (кв. м): 66,8, житлова площа (кв.м): 38,3, матріали стін: з/бетонні плити, опис: трикімнатна, адреса: АДРЕСА_1 , тип речового права: право власності, дата та час державної реєстрації: 21.05.2013, вид спільної власності: спільна часткова, розмір частки: 1/6, власники: ОСОБА_5 . Відомості про права власності: дата прийняття рішення: 25.07.2012, ОСОБА_8 , форма власності: приватна спільна сумісна, частка власності: 1/1, ОСОБА_3 , форма власності: приватна спільна сумісна, частка власності: 1/1, ОСОБА_7 , форма власності: приватна спільна сумісна, частка власності: 1/1, ОСОБА_6 , форма власності: приватна спільна сумісна, частка власності: 1/1, ОСОБА_4 , форма власності: приватна спільна сумісна, частка власності: 1/1, ОСОБА_5 , форма власності: приватна спільна сумісна, частка власності: 1/1 (а.с. 18-21).

Розпорядженням Виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 19.02.2016 № 13 «Про перейменування вулиць та провулків міста Березань», вулицю Леніна перейменовано на вулицю Шевченків шлях.

Вказана вище обставина щодо перейменування вулиці визнана судом загальновідомою, тому згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 345268778 від 05.09.2023, 10.05.2011 державним реєстратором внесено інформацію про державну реєстрацію обтяження на підставі постанови про накладення арешту, серія та номер: б/н, виданий 01.04.2011, видавник: Голосіївське РУ ГУ МВС України в м. Києві, слідчий відділ, вид обтяження: арешт нерухомого майна; відомості про суб`єктів обтяження: особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 . Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11152474, 10.05.2011 (а.с. 19).

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2014 ОСОБА_3 визнано винним за ч. 5 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією майна. Звільнено ОСОБА_3 від відбування основного покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році», як такого, що на день набрання чинності Закону, вібув більше однієї чверті строку покарання, призначеного судом. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 450 000 грн. завданої шкоди. Вказаний вище вирок набрав законної сили 27.07.2015 (а.с. 9-12).

Згідно з копією ухвали Апеляційного суду міста Києва від 27 липня 2015 року апеляційну скаргу засуджених ОСОБА_3 та ОСОБА_10 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2014 повернуто особам, які її подали (а.с. 13-14).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2016 ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 залишено без зміни, а касаційні скарги ОСОБА_10 та ОСОБА_3 без задоволення (а.с 15-17).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

До особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом (ст. 354 ЦК України).

Одним зі способів захисту права власності є передбачений ст. 391 ЦК України. Так, згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як визначено п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Як було передбачено ст. 125 КПК України 1960 року слідчий за клопотанням цивільного позивача або з своєї ініціативи зобов`язаний вжити заходів до забезпечення заявленого в кримінальній справі цивільного позову, а також можливого в майбутньому цивільного позову, склавши про це постанову. В справах про злочини, за які кримінальним законом передбачена конфіскація майна, слідчий зобов`язаний вжити необхідних заходів до забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, склавши про це постанову.

Згідно зі ст. 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно з п. 9 Розділу ХІ Перехідні положення КПК України 2012 року запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Вказана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України).

Під час розгляду справи встановлено, що за результатом розгляду кримінального провадження, в межах досудового розслідування якого постановою Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві у кримінальній справі № 752/22761/13 було накладено арешт на майно відповідача, було винесено вирок Голосіївським районним судом м. Києва від 07.10.2014, яким ОСОБА_3 визнано винним за ч. 5 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією майна. Звільнено ОСОБА_3 від відбування основного покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році», як такого, що на день набрання чинності Закону, вібув більше однієї чверті строку покарання, призначеного судом.

Розглядаючи зазначену цивільну справу суд враховує принцип "справедливого балансу" між захистом суспільних інтересів та вимог захисту права позивача на повагу його власності. Це необхідно для встановлення того, чи мало місце порушення статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном), чи ні.

Суду не надано жодних документів, які б містили інформацію про виконання вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2014 в частині конфіскації майна засудженого ОСОБА_3 .

Позивачем не надано жодних доказів того, що виконання вказаного вище вироку здійснювалося у порядку, встановленому законом відповідним відділом ДВС.

На момент розгляду цивільної справи у суду відсутні відомості про те, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2014 в частині конфіскації майна засудженого ОСОБА_3 виконано.

При цьому ОСОБА_3 було звільнено від відбування лише основного покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Відтак, посилання позивача на те, що із завершенням кримінального провадження у формі вироку, який не передбачає конфіскацію майна засудженого, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження, суд оцінює критично.

Таке твердження не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2014, ОСОБА_3 визнано винним за ч. 5 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією майна.

Тому суд дійшов висновку, що, проаналізуваши матеріали справи, зокрема, надані позивачем докази, якими він обгрунтовує свої вимоги, відстуні підстави констатувати, що наразі втрачено легітимну мету арешту майна, оскільки не доведено належними та допустимими доказами, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 07.10.2014 відносно позивача в частині додаткового покарання - конфіскації- є виконаним, або ж на його виконання було вчинено відповідні дії.

Так, згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В ухвалі про відкриття провадження у справі, серед іншого, було роз`яснено позивачу та відповідачу порядок та строки подачі доказів.

Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Особа, яка подає позовну заяву, вправі очікувати від суду застосування вказаних норм процесуального законодавства, які надають їй право на звернення з позовом з можливістю подальшого вирішення процесуальних питань щодо визначення предмета доказування, надання та витребування доказів в установленому порядку.

Жодних клопотань про витребування доказів позивачем заявлено не було.

Суд наголошує на встановленому статтею 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Як було встановлено під час розгляду справи, арешт на майно позивача було накладено не державним виконавцем під час виконання вироку суду у частині конфіскації майна ОСОБА_3 , а відповідно до постанови слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві у кримінальному провадження № 752/22761/13 як захід забезпечення кримінального провадження.

Позивач не позбавлений права на звернення до суду, що ухвалив вирок з питанням про скасування арешту в порядку вирішення питань, які виникають при виконанні такого вироку.

Обов`язок довести наявність підстав для задоволення позову покладається на позивача, про що він повинен надати докази, а відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують відповідні вимоги.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В силу приписів ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Позивач ОСОБА_3 надав суду копію документу - посвідчення громадянина, евакуйованого у 1986 році із зони відчуження, 2 категорії (а.с. 22).

Як передбачено п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15-16, 316-319, 321, 354, 391 ЦК України, ст. 4, 5, 12-13, 76-81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354-356 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про скасування арешту майна, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в м. Києві, місцезнаходження: вул. Володимирська, 15, м. Київ, .

Повний текст рішення буде складено 24 квітня 2024 року.

Суддя Т. В. Дудар