ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4454/24 Справа № 186/1059/23 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про повернення аліментів та визнання фраудаторного правочину недійним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року у справі № 186/126/21, зміненого постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2023 року в частині визначення дати припинення стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишеного без змін постановою Верховного Суду від 28 червня 2023 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та встановлено місце проживання малолітньої дитини разом з його батьком. Припинено починаючи з 28 січня 2021 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 , що стягувалися на підставі судового наказу №186/1416/20, виданого Першотравенським міським судом Дніпропетровської області 09 листопада 2020 року. Стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , з 28 січня 2021 року.

Згідно довідки ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля ШУ «Дніпровське» №198 від 19 липня 2023 року, розмір сплачених аліментів за період з 01 лютого 2021 року по 31 січня 2023 року складає 105926,73 гривень.

Незважаючи на те, що судами ухвалено рішення про припинення стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини починаючи з 28 січня 2021 року, відповідач в добровільному порядку їх не повертає, як особі, яка утримує дитину.

Зазначає, що він утримував дитину за власні кошти, та ще додатково сплачував кошти на підставі виданого судового наказу на утримання сина на користь ОСОБА_2 , яка з ним не проживала.

Окрім того, 02 лютого 2021 року в ТСЦ 2348 відбулася перереєстрація автомобіля марки «Nissan», моделі «Juke», НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , рік випуску 2012, який належав ОСОБА_2 , на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ, отримано р/н НОМЕР_3 .

Оскільки іншого майна, на яке можна було б звернути стягнення, у ОСОБА_2 , не має, вона продовжує користуватися цим автомобілем, фактично він не перейшов у власність ОСОБА_3 , який є рідним братом ОСОБА_2 , а тому цей договір, є фіктивним та таким, що порушує його права, пов`язані з неможливістю стягнення боргу.

За таких обставин, вимушений звернутися до суду в інтересах малолітньої дитини, просити суд стягнути з ОСОБА_2 , кошти на його користь у розмірі 105926,73 гривень, які остання отримала без достатньої правової підстави та визнати недійсним фраудаторний договір, направлений на усунення несприятливих наслідків (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки грошові кошти у розмірі 105926,73 грн. набуті ОСОБА_2 на підставі судового рішення (судового наказу), тому належним способом захисту порушених прав у даній справі, є звернення позивача, до суду із заявою на підставі ст. 432 ЦПК України про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання фраудаторного правочину недійним, суд першої інстанції виходив із того, що вказані вимоги є похідними від основної вимоги, та відсутності доказів наявності будь-якого іншого боргу або не виконаного судового рішення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не вірно трактував норми матеріального та процесуального права, допустив невірну оцінку доказів, аргументів учасників справі та прийняв невірне рішення у справі. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ним було обрано належний спосіб захисту порушених прав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 26 жовтня 2020 року на підставі судового наказу Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року у справі №186/1416/20, ОСОБА_1 сплачував аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї № 348 від 26 січня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Першотравенської міської ради ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується також довідкою, виданою ОСББ «Політ» від 26 січня 2021 року.

28 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5 разом з ним, припинення стягнення з нього аліментів та стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання сина.

02 лютого 2021 року ОСОБА_2 , уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого відчужила на користь останнього транспортний засіб марки «Nissan», моделі «Juke», р.н. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , рік випуску 2012 за 342500 грн.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 червня 2022 року у справі № 186/126/21, яке залишено без змін судом касаційної інстанції, позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено, а саме: встановлене місце проживання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його батьком ОСОБА_1 ; припинено з 28 січня 2021 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання сина ОСОБА_5 , що стягувалися на підставі судового наказу №186/1416/20, виданого Першотравенським міським судом Дніпропетровської області 09 листопада 2020 року; стягнуто аліменти з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , на утримання сина ОСОБА_5 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи стягувати з 28 січня 2021 року, допустивши рішення суду в цій частині негайному виконанню в межах місячної суми стягнення аліментів.

Згідно довідки ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля ШУ «Дніпровське» №198 від 19 липня 2023 року, розмір сплачених позивачем аліментів за період з 01 лютого 2021 року до 31 січня 2023 року складає 105926,73 гривень.

08 лютого 2023 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року у справі № 186/1416/20 на підставі якого сплачував на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини.

08 червня 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду у справі №186/1416/20 у задоволені заяви ОСОБА_1 про скасування за нововиявленими обставинами судового наказу від 09 листопада 2020 року, відмовлено.

Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.

Із матеріалів справи вбачається, що грошові кошти у розмірі 105926,73 грн. виплачено на підставі судового рішення (судового наказу) про стягнення аліментів, стягнення яких в подальшому було припинено.

Кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.

Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Відповідно до частин першої, другої статті 444 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача за цим рішенням про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом (частина перша статті 446 ЦПК України).

Отже, поворот виконання рішення, якщо цього вимагає відповідач за цим рішенням, можливий у будь-якому випадку, незалежно від того, в якому порядку (апеляційному, касаційному чи за нововиявленими обставинами) скасовано судове рішення.

У даній справі відповідач отримала грошові кошти за рішенням суду (судовим наказом).

Поворот виконання рішення полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням (судовим наказом).

Тому суди на забезпечення такої гарантії відновлення прав учасників процесу, як поворот виконання рішення мають задовольняти відповідні заяви та повертати стягнені кошти за скасованим (зміненим) судовим рішенням у разі відсутності обмежень, установлених законом.

Подібні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 336/9595/14 (провадження № 61-14640сво18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19) та постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року у справі № 405/3788/19 (провадження № 61-826св22).

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження» судовий наказ є виконавчим документом.

Частиною першою статті 173 ЦПК України передбачено, що суд може визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню в порядку встановленому статтею 432 цього Кодексу.

Стаття 432 ЦПК України визначає, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, в тому числі у разі якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням або з інших причин.

Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Про виправлення визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

Слід звернути увагу, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Оскільки у даній справі грошові кошти у розмірі 105926,73 грн набуті ОСОБА_2 на підставі судового рішення (судового наказу), суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення ОСОБА_1 , до суду із заявою на підставі ст. 432 ЦПК України для повороту виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, а тому у задоволенні позову у частині стягнення безпідставно набутих коштів (аліментів) слід відмовити.

Вказане узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Судом від 22 березня 2023 року у справі № 592/12956/21.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України далі ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку).

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

Враховуючи встановлені у справі обставини, відсутні правові підставі для задоволення позивних вимог, оскільки позивачем обрано не належний спосіб захисту, а заявлена позовна вимога про визнання правочину недійним, є похідною від основної вимоги, та відсутності доказів наявності будь-якого іншого боргу або не виконаного судового рішення.

Вирішуючи питання, щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції керуючись обґрунтованістю та пропорційність таких витрат до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов висновку про зменшення розміру витрат ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 , в розмірі 3000,00 грн.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту у даній справі, щодо основних позовних вимог, а інші вимоги позову є похідними, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів про відмову у задоволенні позовних вимог.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ним було обрано належний спосіб захисту у вказаних правовідносинах, є безпідставним, оскільки грошові кошти у розмірі 105926,73 грн були набуті відповідачем, на підставі судового наказу, щодо отримання аліментів на дитину, а тому належним способом захисту порушених прав є звернення скаржника суду саме із заявою на підставі статтею 432 ЦПК України про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, що узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Посилання скаржника на те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, а саме приписи частини 2 статті 82 СК України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки до вказаних спірних правовідносин необхідно застосовувати саме положення статей 1212 та 1215 ЦК України, що узгоджується із сталою практикою Верховного Суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна