ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1239/23

Провадження № 22-ц/4820/777/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.,

учасники справи: представник апелянта адвокат Кучерявий Д.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року (суддя Сосна О.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частки у спільному майні та визнання права власності на це майно,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частки у спільному майні та визнання права власності на це майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 являються співвласниками житлової квартири АДРЕСА_1 . Із 2001 року відповідачі у квартирі не проживають, оскільки виїхали до російської федерації на постійне проживання, у зв`язку із чим не несуть жодних витрат по утриманню майну в належному стані, не сплачують комунальні послуги. Крім того, припинення права власності на частки відповідачів у спільному з позивачем майні у даному випадку не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників, адже відповідачі не зацікавлені у цьому майні і не бажають приймати участі у його утриманні, а неможливість спільного володіння та користування майном в даному випадку обґрунтовується недоброзичливими стосунками між співвласниками з 2001 року, що в свою чергу перешкоджає позивачу у повному здійсненні прав володіння та користування цим майном.

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд:

припинити право ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ;

припинити право ОСОБА_3 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за позивачем право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 ;

визнати за позивачем право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 .

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції у своєму рішення керувався тим, що позивачем не доведено, що частка відповідачів є незначною і вона не може бути виділена в натурі, а також неможливість спільного володіння та користування спірною квартирою, оскільки доказів вчинення позивачу перешкод будь-ким із відповідачів в користуванні квартирою, чи доказів протиправних дій з їх сторони, суду не надано. Тобто, відповідачі не вчиняють жодних дій, що призводять до порушення прав інших співвласників спільного майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом нормпроцесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд в основному посилається на те, що апелянтом не надано висновків експерта про незначимість часток відповідачів, які неможливо виділити в натурі, однак предметом та підставою подання відповідного позову є саме неможливість спільного володіння і користування даним майном, а також те, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників (відповідачам) так як останні з 2001 року виїхали з території України та не мають наміру повертатись. Вказані обставини неправомірно обмежують апелянта у вільному користуванні майном. На думку апелянта, для відновлення його порушеного права, позовні вимоги про припинення права спільної власності на майно та визнання права власності на це майно підлягають задоволенню.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Кучерявий Д.Й. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засіданні не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 листопада 1997 року, виданого згідно з розпорядженням від 20 жовтня 1997 року відділом приватизації державного житлового фонду № 55, квартира АДРЕСА_1 , належала на праві приватної, спільної власності в рівних долях ОСОБА_4 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Спірна квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 61,4 кв. м, у тому числі, житловою площею 37,8 кв. м.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2021, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського нотаріального округу Шевченко Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №1406 спадкоємцями майна померлого ОСОБА_4 є в 1/2 частці його син ОСОБА_1 та в 1/2 частці син ОСОБА_2 . Спадщина складається з 1/4 частки в праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку зазначеного майна видано ОСОБА_1 , на іншу частку зазначеного майна - ще не видано.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 02.11.2022 року, у справі №674/623/22, визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внесено зміни до виданого приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Шевченко Н.В. свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2021 року у вказаній частині.

Згідно з актом від 06.04.2022 року депутата міської ради ОСОБА_5 , при обстеженні квартири АДРЕСА_1 встановлено, що у квартирі зареєстровано 4 осіб: ОСОБА_4 (помер), ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . З 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживають.

Відповідно до звіту про оцінку майна №25-230711-01 від 11.07.2023 року ринкова вартість об`єкта оцінки - квартири АДРЕСА_1 без ПДВ складає 320000 грн., ринкова вартість 1/4 об`єкта оцінки без ПДВ складає 80000 грн.

15 грудня 2023 року позивачем було внесено на депозит суду компенсацію вартості 1/4 часток квартири АДРЕСА_1 по 80000 грн., які належать ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21).

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року в справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, у справі, яка переглядається, для припинення права на частки у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідні частки незначними і не можуть бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та попереднього внесення позивачем вартості цих часток на депозитний рахунок суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підставі статті 365 ЦК України просив припинити право власності відповідачів на 1/4 частку спірної квартири кожного із них, та визнати за ним право власності на ці частки вказаного нерухомого майна.

На обґрунтування підстав позову посилався на неможливість спільного володіння і користування майном, а також те, що таке припинення не завдасть істотних шкоди інтересам співвласникам, так як останні виїхали з території України та не мають наміру повертатись, між співвласниками склалися недоброзичливі стосунками з 2001 року, припинення права на частки не завдасть істотної шкоди правам та інтересам відповідачів.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що частки відповідачів не є незначними, доказів того, що частки відповідачів не можуть бути виділені в окремий об`єкт нерухомого майна, а також того, що спільне володіння і користування майном є неможливим матеріали справи не містять, позивачем не надано таких доказів.

Разом із цим суд першої інстанції, взявши до уваги, що у власності відповідачів відсутнє інше нерухоме майно, дійшов висновку, що припинення права власності відповідачів на належне їй майно завдасть істотної шкоди їх інтересам та членам їх сім`ї, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

У цій справі встановлено, що спірна квартира набута та приватизована позивачем разом із відповідачами у рівних частках у 1997 році. Саме із зазначеного строку як позивач так і відповідачі були зареєстровані в спірній квартирі. Доказів того, що відповідачі мають інше житло матеріали справи не містять, відсутні докази наявності між сторонами недоброзичливих стосунків, і у зв`язку з чим спільне володіння і користування майном є неможливим.

Врахувавши всі обставини цієї справи, зокрема:

- особливості об`єкта, який є спільним майном;

- особливості набуття сторонами права спільної часткової власності;

- розмір частки відповідачів у спільному майні, яка не є незначною;

- спільне володіння і користування майном його співвласниками не є неможливим;

суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.

Крім того, щодо позовної вимоги позивача про визнання за ним права власності на частки відповідачів, то тлумачення п.1 ч.2 ст.16 ЦК України та ст.365 ЦК України свідчить про те, що припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку; рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника права на частку; визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право; у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права; недопустимим є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно. Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанови Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі №169/740/20, від 05.12.2022 року у справі №233/4580/20).

Посилання апелянта на доведеність вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин та з врахуванням зазначених норм законодавства підстав для скасування рішення суду немає.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2024 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк