ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/22269/23

Провадження № 22-ц/4820/259/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.

за участю: представника апелянта Лещук Л.М. ,

представника заявника адвоката Марцоня В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2023 року (суддя Палінчак О.М.) за заявою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Марцонь В`ячеслав Борисович, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області (далі - УДМС в Хмельницькій області), про встановлення факту постійного проживання на території України.

В обґрунтування заяви зазначав, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживав за різними адресами у м. Хмельницькому. З метою отримання паспорта громадянина України він звернувся до УДМС в Хмельницькій області, однак йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з метою підтвердження факту постійного проживання на території України.

У зв`язку з цим позивач просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13 листопада 1991 року і по теперішній час.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2023 року вимоги заяви задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи заяву суд виходив з того, що факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на момент проголошення незалежності України, а саме: 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року підтверджується належними та допустимими доказами, та має для заявника юридичне значення підтвердження належності до громадянства України і отримання паспорта громадянина України.

В апеляційній скарзі УДМС в Хмельницькій області, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2023 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції через неповне з`ясування обставин справи не було враховано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року не досяг повноліття. У зв`язку з цим також не було враховано, що для встановлення належності до громадянства України заявнику необхідно було довести факт проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким він у неповнолітньому віці проживав.

На підтвердження факту постійного проживання на території України заявником було надано не достатні докази щодо встановлення зазначеного факту, оскільки копія свідоцтва про народження, додана до заяви, підтверджує лише факт народження на території України, проте не може бути належним доказом для підтвердження факту постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 чи 13.11.1991.

Апелянт зазначає, що заявником не було надано жодних доказів, які б достовірно та переконливо підтверджували факт його постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Крім того, до територіального підрозділу УДМС у Хмельницькій області Квік А.Л. не звертався із заявою-анкетою щодо документування його паспортом громадянина України, в рамках розгляду якої було б проведено процедуру встановлення особи у зв`язку з чим звернення до суду є передчасним.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи до Хмельницького апеляційного суду не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник заявника адвокат Марцонь В.Б. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив їх відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Хмельницькому, і його батьками вказано: ОСОБА_3 , бесараба, та ОСОБА_4 , молдаванку, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , відповіддю відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Хмельницькому від 26.09.2023 року №1222/31.16-20.

Батько заявника - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , документований паспортом громадянина України 20.10.2022 року (копія паспорту НОМЕР_2 ) та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (витяг з реєстру територіальної громади від 31.05.2023 року). Із заяви-анкети №8272182 від 17.10.2022 року вбачається, що ОСОБА_3 здійснювався обмін паспорта зразка 1994 року на паспорт у формі картки.

Мати заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , була зареєстрована з 07.09.2001 року по 09.08.2005 рік за адресою: АДРЕСА_2 (довідка Н-03-20294). Із заяви про видачу паспорта форма №1 ОСОБА_4 від 27 травня 2000 року просила видати (замінити) паспорт у зв`язку з обміном. Паспорт серії НОМЕР_3 від 08.09.2001 року, виданий на підставі паспорта НОМЕР_4 Жовтневим РВВС м.Харкова 01.06.1989 року.

Згідно акта обстеження житлового приміщення від 31.10.2023 року ОСОБА_2 , проживав за адресою: АДРЕСА_1 , з 01.08.1991 року по 01.12.2022 року.

Дані обставини, також, підтвердив, допитаний в судовому засіданні 01.11.2023 року свідок ОСОБА_6 .

Із відповіді УДМС України в Хмельницькій області від 03.11.2023 року № 686/22269/23-1710 вбачається, що заявник паспортом громадянина України для виїзду за кордон в УДМСУ в Хмельницькій області не документувався.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно із пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Таким чином, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Пунктом 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (з подальшими змінами) визначено,що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Тобто, для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а»-«в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Ураховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час, а такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У справі, яка переглядається, заявник, посилаючись на статтю 3 Закону України «Про громадянство України», просив суд встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Цей факт має значення для встановлення належності заявника до громадянства України та в подальшому отримання паспорта громадянина України.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, зокрема, свідоцтво про народження заявника, копії паспортів батьків заявника, заяву матері заявника про видачу паспорта, якій видано паспорт серії НОМЕР_3 від 08.09.2001 року на підставі паспорта НОМЕР_4 Жовтневим РВВС м. Харкова 01.06.1989 року, відповідно до заяви-анкети №8272182 від 17.10.2022 року батько заявника здійснював обмін паспорта зразка 1994 року на паспорт у формі картки за бажанням, акт обстеження житлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_1 з 1 серпня 1991 року, зазначені обставини підтверджено допитаним в судовому засіданні свідком ОСОБА_6 , обґрунтовано вважав доведеним факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, що є підставою для задоволення заяви.

При цьому відомостей про те, що заявник залишав територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справ не містять.

Таким чином, судом першої інстанції досліджено всі наявні у справі докази у їх сукупності, надано їм належну оцінку, суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви.

Заперечуючи проти задоволення заяви, Головне управління ДМС України у Хмельницькій області не надало доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 станом на 24 серпня 1991 року проживав на території України.

Колегія суддів зауважує, що від встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 станом на 24 серпня 1991 року на території України залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових його прав. Законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В даному випадку єдиним способом для вирішення питання щодо встановлення факту проживання на території України для захисту прав заявника є лише судовий порядок.

Посилання в апеляційній скарзі на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) також не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Тобто, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2024 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк