Провадження № 22-ц/801/649/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 рокуСправа № 127/31376/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря судового засідання Різник Д.С., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи про скасування наказу про звільнення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи про скасування наказу про звільнення.

Вимоги позову мотивовано тим, що з лютого 2014 року по 14.08.2023 року ОСОБА_1 працювала у Вінницькому обласному центрі медико-соціальної експертизи.

Згідно з наказом № 82-к від 06.11.2018 року ОСОБА_1 , лікаря-методиста Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи перевели на посаду лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК №1 (п.1), та призначили головою Вінницької міської МСЕК №1 (п.2). Головою міської МСЕК №1 Андросова Н.С. працювала до 24.03.2023 року.

24.03.2023 року адміністрацією Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи видано наказ № 39/к/тр «Про дисциплінарно-організаційні питання щодо діяльності голови Вінницької міської МСЕК №1», яким ОСОБА_1 було оголошено догану та «увільнено» з посади голови Вінницької міської МСЕК №1.

Після звільнення ОСОБА_1 з посади голови Вінницької міської МСЕК №1 жодного наказу про призначення її на посаду лікаря-терапевта не було видано, а тому за вказівкою старшого інспектора кадрів вона продовжувала ходити на роботу. В подальшому вона захворіла та лікувалася у різних лікарнях.

Після закінчення лікування 05.09.2023 року ОСОБА_1 отримала лист від 14.08.2023 року № 723/03-02/25 від ВОЦ МСЕ з копією наказу № 145/к/тр від 14.08.2023 року про звільнення.

ОСОБА_1 вважає звільнення незаконним, оскільки не відповідає вимогам КЗпП України, порушує Конституцію України та процедуру звільнення. У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні ОСОБА_1 не надавалися та не направлялися разом із наказом про звільнення. Відповідно до виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 вбачається відсутність нарахувань у день звільнення.

ОСОБА_1 вважає, що протиправність наказу № 145/к/тр від 14.08.2023 року полягає у тому, що її звільнено з посади лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК №1, яку вона станом на момент звільнення не займала. А наказ про призначення ОСОБА_1 лікарем-терапевтом Вінницької міської МСЕК №1 після звільнення з посади голови комісії Вінницької міської МСЕК № 1 не видавався. Вільної вакансії лікаря-терапевта у Вінницькій міській МСЕК № 1 згідно з штатним розписом від 01.01.2022 року не було.

З підстав наведених вище, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що відповідач не довів законності звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-терапевта Вінницької МСЕК № 1 відповідно до наказу № 145/к/тр від 14 серпня 2023 року, оскільки відсутній наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду лікаря-терапевта Вінницької МСЕК № 1.

Разом з тим, на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 відповідно до наказу № 82-к від 06 листопада 2018 року переведено на посаду лікаря-терапевта і цим же наказом призначено головою комісії. Наказом № 39/к/тр від 24 березня 2023 року ОСОБА_1 увільнено від виконання обов`язків голови комісії. Після чого, ОСОБА_1 залишилась працювати на посаді лікаря-терапевта Вінницької МСЕК № 1, що підтверджується матеріалами справи та свідчить про те, що трудові відносини між сторонами не припинилися, а продовжилися. Наведе також було встановлено у постанові Вінницького апеляційного суду від 09.01.2024 р. у справі №127/9315/23.

Також на адресу суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому скаржник наводить свої заперечення та просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1-3,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що наказом ВОЦ МСЕ № 82-к «З кадрових питань» від 06.11.2018 року, що складається із двох частин: переведено ОСОБА_1 , лікаря-методиста Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи за її згодою на посаду лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК №1 з 06.11.2018 року з посадовим окладом згідно з штатним розписом. Підстава: заява ОСОБА_1 ; призначено ОСОБА_1 , лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК №1 за її згодою, з 06.11.2018 року, головою Вінницької міської МСЕК №1. Підстава: заява ОСОБА_1 .

Наказом Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи №39/к/тр від 24.03.2023 року до ОСОБА_1 було застосовано догану та увільнено від виконання обов`язків голови Вінницької міської МСЕК №1 з 24.03.2023 року.

14.08.2023 року Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи виніс наказ № 145/к/тр «Про звільнення ОСОБА_4 », згідно з яким у зв`язку з нез`явленням на роботу лікаря-терапевта Вінницької міської медико-соціальної експертної комісії № 1 Андросової Н.С. протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до ст. 40 КЗпП України звільнити ОСОБА_1 , лікаря-терапевта Вінницької міської медико-соціальної експертної комісії № 1, 14.08.2023 року відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відділу економіки, фінансування, бухгалтерського обліку та звітності провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 . Підстава: листки непрацездатності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не з`являлася на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Доказів на спростування цієї обставини ОСОБА_1 не надала. Навпаки, ОСОБА_1 підтвердила у позовній заяві про те, що хворіла ковідом та лікувалася понад чотири місяці до вересня 2023 року.

В свою чергу, суд вказав, що Covid-19 не є тим захворюванням, для лікування якого, відповідно до законодавства, встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади), ніж чотири місяці.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що дії Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи щодо видачі наказу № 145/к/тр від 14.08.2023 року про звільнення ОСОБА_1 в період її тимчасової непрацездатності тривалістю понад чотири місяці, відповідають п.5 ч.1, ч.2 ст. 40 КЗпП України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що у період її звільнення вона не була лікарем-терапевтом Вінницької міської МСЕК №1, судом до уваги не приймались, оскільки факт перебування у трудових відносинах ОСОБА_1 з Вінницьким обласним центром медико-соціальної експертизи сторонами не заперечується, а підтверджується наказом Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи № 82-к «З кадрових питань» від 06.11.2018 року, згідно з яким переведено ОСОБА_1 , лікаря-методиста Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи за її згодою на посаду лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК №1 з 06.11.2018 року; призначено ОСОБА_1 , лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК №1 за її згодою, з 06.11.2018 року, головою Вінницької міської МСЕК №1.

Таким чином, міський суд вважав, що після увільнення з посади голови Вінницької міської МСЕК №1 ОСОБА_1 працювала лікарем-терапевтом у Вінницькій міській МСЕК №1.

Також суд першої інстанції, зазначив, що відносини щодо порушення роботодавцем розрахунку при звільненні не спростовують законність підстави самого звільнення. А тому, такі порушення не можуть слугувати підставою до скасування наказу Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи № 145/к/тр від 14.08.2023 року. Вказані обставини виходять за межі позовних вимог та не підлягають вирішенню в цій справі. У зв`язку з цим, суд не взяв їх до уваги.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП України).

Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 824/2274/15-а, від 19 липня 2019 року у справі № 826/7334/16, від 22 січня 2020 року у справі № 759/7441/18, від 18 березня 2020 року у справі № 759/10039/18, від 24 червня 2020 року у справі № 495/2574/17 дійшов такого висновку:

«застосування пункту 5статті 40КЗпП передбачає одночасну наявність двох складових диспозиції цієї правової норми: установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, а також факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу».

Норма пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП пов`язує переривання тимчасової непрацездатності працівника з його фактичним (фізичним) виходом на роботу та виконанням ним своїх посадових обов`язків і не пов`язана з продовженням первинного чи заведенням нового листка непрацездатності.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не з`являлася на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 ГКУ підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників, штатний розпис.

Згідно з листом Мінпраці України № 162/06/187-07 від 27.06.2007, штатний розпис, це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. А затвердження керівником підприємства штатного розпису здійснюється шляхом видання спеціального нормативного акту (наказу), який визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць по структурних підрозділах підприємства.

В постанові Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 756/5243/17 сформульовано таку правову позицію: Підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Як вбачається із штатного розпису на 01.01.2022 року Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, в структурному підрозділі Вінницька МСЕК № 1 існувало 6 посад, зокрема голова комісії лікар-терапевт та лікар-терапевт.

Як встановлено у судовому засіданні, позивач займала посаду голови комісії лікаря-терапевта. За цією посадою штатним розписом визначено посадовий оклад.

Висновки суду першої інстанції про те, що після увільнення з посади голови комісії ОСОБА_1 залишилась на посаді лікаря-терапевта, оскільки відповідно до наказу Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи № 82-к «З кадрових питань» від 06.11.2018 року переведено ОСОБА_1 , лікаря-методиста Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи за її згодою на посаду лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК №1 з 06.11.2018 року, а також призначено ОСОБА_1 , лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК №1 за її згодою, з 06.11.2018 року, головою Вінницької міської МСЕК № 1, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до штатного розпису в установі на час перебування на посаді голови комісії лікаря-терапевта та після увільнення з зазначеної посади ОСОБА_1 наказом № 39/к/тр від 24.03.2023, посада лікаря-терапевта була зайнята іншою особою.

Крім того, після увільнення ОСОБА_1 з посади голови Вінницької міської МСЕК № 1 жодного наказу про призначення її на посаду лікаря-терапевта видано не було.

Відтак, апеляційний суд погоджується із доводами позивача, що її звільнено з посади лікаря-терапевта Вінницької міської МСЕК № 1, яку вона станом на момент звільнення не займала.

Разом з тим, посилання відповідача, що факт перебування ОСОБА_1 на посаді лікаря-терапевта Вінницької МСЕК № 1 після увільнення ОСОБА_1 з посади голови Вінницької міської МСЕК № 1 встановлено у постанові Вінницького апеляційного суду від 09.01.2024 у справі №127/9315/23 не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови:

- обставина встановлена судовим рішенням; - судове рішення набрало законної сили;

- у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.

Преюдиційними є факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення й окреслюється його суб`єктивними і об`єктивними межами, згідно з якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їхні правонаступники, не можуть знову оскаржувати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Вказані висновки наведені у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21.

Преюдиційність у процесуальному праві має вираження у вигляді обов`язку суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дає змогу уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу й засобів.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як визначено ч. 7 чт 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Варто зазначити, що позивач ОСОБА_1 з рішенням суду першої інстанції та постановою апеляційного суду у справі 127/9315/23 не погодилась та оскаржила їх у касаційному порядку.

При цьому, питання щодо продовження трудових відносин між ОСОБА_1 та Вінницькою міською МСЕК № 1, після увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків голови Вінницької міської МСЕК № 1, не було предметом розгляду у справі 127/9315/23, оскільки в межах розгляду вказаної справи досліджувалась законність винесення наказу № 39/к/тр від 24.03.2023 про увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків голови Вінницької міської МСЕК № 1, а тому висновки, викладені у постанові Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року у справі 127/9315/23, до уваги при розгляді даної справи колегією суддів не беруться.

Відповідач, на якого в даному випадку покладено обов`язок доведеності законності наказу про звільнення, не надав суду належних та допустимих доказів того, що після увільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків голови Вінницької міської МСЕК № 1, вона перебувала на посаді лікаря-терапевта, відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що дії Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи щодо видачі наказу № 145/к/тр від 14.08.2023 року про звільнення ОСОБА_1 в період її тимчасової непрацездатності тривалістю понад чотири місяці, відповідають п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, колегія суддів доходить переконання, що оспорюваний наказ винесено з порушенням порядку, визначеним законом, що є підставою для визнання незаконним та скасування наказу Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи № 145/к/тр від 14 серпня 2023 року «Про звільнення ОСОБА_4 ».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи про скасування наказу про звільнення задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи № 145/к/тр від 14 серпня 2023 року «Про звільнення Н. Андросової»

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 березня 2024 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук