Справа № 369/6931/24
Провадження №2-з/369/17/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2024 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченко А.В.,

за участю секретаря Кубарській Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви,-

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з заявою про забезпечення позову до його подачі, у якій просив суд накласти арешт на двокімнатну квартиру загальною площею 54.8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 224).

Накласти арешт на нежитлове приміщення - гараж, загальною площею 62.2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 140).

Заява обгрунтована тим, що він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером, та був цивільним чоловіком ОСОБА_2 , з якою вони проживали однією сім?єю (спільне проживання; спільний побут, взаємні права та обов?язки) до 10.04.2024 р. у її квартирі N? АДРЕСА_3 .

Факт його постійного проживання однією сім?єю з ОСОБА_2 у вказаній квартирі, щонайменше з 2018 року, внаслідок чого він, як член сім?ї ОСОБА_2 , набув право користування цією квартирою на підставі 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України, може бути підтверджений ним особисто та численними свідками, іншими доказами. Крім того, даний факт підтверджується матеріалами протиправно ініційованої щодо нього справи про адміністративне правопорушення №752/5675/24.

В період проживання однією сім?єю з ОСОБА_2 за рахунок його грошових коштів було придбано нерухоме майно, що було зареєстровано на ім?я ОСОБА_2 , а саме:

11.06.2021 р. - двокімнатну квартиру загальною площею 54.8 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 224);

14.01.2023 р. - нежитлове приміщення - гараж, загальною площею 62.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 140), що підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, що додаються.

Отже, в силу презумпції спільності майна подружжя зазначене нерухоме майно вважається спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , хоча у дійсності це нерухоме майно було придбано за рахунок його особистих грошових коштів.

15.03.2024 р. ним було виявлено, що його цивільна дружина ОСОБА_2 приховала та позбавила можливості користуватися належними йому грошовими коштами у розмірі 10 тис. доларів США, приблизно 8 тис. Євро, коштовностями (ювелірними виробами), орієнтовною вартістю 10 тис. доларів США, пилосмоком, вартістю 3 тис. доларів США, правовстановлюючими документами на його майно, які знаходилися у її квартирі АДРЕСА_3 , іншими речами.

Внаслідок виявлення зникнення грошових коштів, ювелірних виробів, документів 15.03.2024 р. та бажання з`ясувати це питання з ОСОБА_2 остання почала його ображати та принижувати. Також вона почала вимагати негайного мого виселення з квартири, погрожуючи викликом поліції та залученням свого сина, ОСОБА_3 , та доньки ОСОБА_4 , з метою його виселення.

Реалізовуючи свої наміри, щодо його виселення з квартири N? АДРЕСА_3 , ОСОБА_2 викликала поліцію, якій повідомила про нібито вчинення ним відносно неї домашнього насильства, намагаючись таким чином штучно створити їй репутацію кривдника для виселення його з вказаної квартири. Наслідком цього стало складення на нього протоколу про адміністративне правопорушення та прийняття постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 18.03.2024 р. у справі №752/5675/24, що на даний час оскаржується в апеляційному порядку, як незаконна та необгрунтована.

Більше того, як з?ясувалось в подальшому, 22.03.2024 р. ОСОБА_2 без його згоди було укладено з її сином, ОСОБА_3 , спадковий договір серія та номер: 663 від 22.03.2024 р., що був посвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Наведені обставини підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Таким чином, ОСОБА_2 наведеними діями 22.03.2024 р. з метою ускладення або унеможливлення питання поділу вказаного нерухомого майна, фактично вчинила зі своїм сином, ОСОБА_2 , фраудаторний правочин - спадковий договір серія та номер: 663 від 22.03.2024 р., що був посвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Оскільки домовленості про поділ майна у встановленому порядку сторонами досягнуто не було, тому виникла необхідність вирішення питання про поділ спільного майна в судовому порядку. В результаті того, що ОСОБА_2 вирішила його виселити з квартири АДРЕСА_3 , після зазначених подій постійно погрожувала йому та залякувала, створювала умови для мого виселення, чим викликала у нього побоювання за свою безпеку, спричинила емоційну невпевненість, завдала іншу моральну шкоду, він вимушений був виселитися з цієї квартири проти його волі. За таких обставин, близько о 14 год. 30 хв. 10.04.2024 р. його було виселено з квартири АДРЕСА_3 проти його волі. При цьому, у квартирі залишились інші її речі (одяг, посуд, меблі), які він не може забрати внаслідок дій цивільної дружини до цього часу.

Як зазначається вище, що підставою для звернення до суду з позовом, з яким має намір звернутися ОСОБА_1 , є факти набуття спірного майна в період спільного проживання чоловіком і жінкою однією сім?єю, предметом позову є встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім?єю, поділ майна, визнання недійсним спадкового договору як фраудаторного правочину, інші вимоги.

Наведені обставини вказують, що ОСОБА_2 без його згоди вчинила дії щодо розпорядження спірним майном, і може разом зі своїм сином будь-яким чином і в будь-який час розпорядитися спірним майном шляхом його подальшого відчуження (продати, подарувати тощо) або обтяжити. При цьому, виходячи з фактичних обставин справи (факт укладення спадкового договору) існує висока ймовірність подальшого здійснення дій, спрямованих на реалізацію третім особам вказаного майна.

Відчуження спірного майна може призвести до зміни суб?єктного складу учасників спірних правовідносин в процесі розгляду справи. Відповідно перехід права власності на вказане нерухоме майно до інших осіб унеможливить виконання в майбутньому рішення суду на його користь, що зумовить необхідність звернення до суду з іншим позовом.

Більше того, подальше відчуження спільного майна на користь третіх осіб може ускладнити ефективний захист його прав та інтересів, за захистом яких він має намір звернутися до суду.

З урахуванням зазначеного заявник вважає, що заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно є співмірними із вимогами про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім?єю, поділ майна, визнання недійсним фраудаторного правочину, іншими вимогами, які він має намір пред?явити.

Складовими права власності на майно є право розпорядження, володіння та користування цією нерухомістю.

У порядку забезпечення позову позивач вважає за необхідне тимчасово обмежити відповідача у праві розпорядження майном, що полягає в накладенні арешту на це майно.

Відповідно до частини першої ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із роз`яснень Верховного Суд України у п. 4 постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, враховуючи, те що заявником не додано доказів щодо відчуження або переходу права власності на квартиру та нежитлове приміщення - гараж, на які позивач просить накласти арешт, факту унеможливлення чи утруднення виконання рішення суду, у разі невжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку про відмову у забезпеченні позову.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

За таких умов, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначенихст.149 ЦПК України, для забезпечення позову.

Керуючись статтями 149-153, 258-261-210 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви - відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Суддя А.В. Янченко