Справа № 182/6721/21
Провадження № 2/0182/778/2024
03.01.2024 м. Нікополь
Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька-Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутого майна (коштів), -
Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у травні 2019 року вона прийняла рішення про придбання житлового будинку АДРЕСА_1 . У червні 2019 року відповідач в усній формі запропонував їй на його користь передати кошти в розмірі 20 000 грн. 00 коп. в рахунок придбання вищевказаного житлового будинку, про що 07 червня 2019 року склав розписку. Однак, вже через деякий час, відповідач відмовився від укладання договору купівлі-продажу та нотаріального оформлення права власності з тієї причини, що ним було пропущено строк для прийняття спадщини, а тому він не міг вважатися належним продавцем вищевказаного житлового будинку. На даний час будинок АДРЕСА_1 знаходиться в зруйнованому стані, а, відтак, право власності припинено та акт про руйнування будинку перебуває в розпорядженні Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 жовтня 2021 року, головуючою-суддею було обрано ОСОБА_4 (а.с.9). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів (а.с.15-16). Згідно рішення Вищої Ради правосуддя № 86/0/15-23 від 21 лютого 2023 року, суддю Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 було звільнено з посади (а.с.37). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 березня 2023 року, головуючою-суддею було обрано ОСОБА_5 (а.с.38). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2023 року суддею дану справу було прийнято до розгляду (а.с.39). Згідно рішення Вищої Ради правосуддя № 527/0/15-3 від 25 травня 2023 року, суддю Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_5 було звільнено з посади (а.с.40). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 червня 2023 року, головуючою - суддею було обрано Кобеляцьку - Шаховал І.О. (а.с.41). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2023 року суддею дану справу було прийнято до розгляду (а.с.42).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.21), однак, своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, він не скористався, будь-які заяви чи клопотання на адресу суду не надав.
Третя особа - ОСОБА_3 - про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.20), своїм правом, визначеним цивільно-процесуальним законодавством, скористався в повному обсязі та 07 лютого 2022 року на адресу суду надав заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та проти задоволення позову не заперечує. При цьому, вказує, що позивачка по справі йому доводиться матір`ю і вона відповідачу по справі, дійсно, віддала 20 000 грн. 00 коп., які були її власними коштами (а.с.29).
Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено ст.ст.1213ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
За змістом ст.ст.77, 78 ЦПК України, належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень ст.12, ч.1 ст.81, 84 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 07 червня 2019 року відповідач склав розписку, згідно якої отримав від позивачки 20 000 грн. 00 коп. в рахунок продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.4). Тобто, вищевказана розписка про отримання грошових коштів за будинок не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, відповідно до вимог статей 638, 655 ЦК України, а тому відсутні підстави вважати вказану розписку договором купівлі-продажу. Таким чином, судом встановлено, що сторони висловили намір укласти договір купівлі-продажу будинку та позивачка сплатила грошові кошти у сумі 20 000 грн. 00 коп., відповідно до розписки від 07 червня 2019 року. Однак, між сторонами не було досягнуто усіх істотних умов договору та відповідач відмовився від продажу будинку, що фактично й стало підставою того факту, що договір купівлі-продажу будинку не було укладено.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положеннями ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.
Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року по справі № 917/1739/17 було наголошено, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Великою Палатою Верховного Суду також зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст.640 ЦК України).
Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірного будинку між сторонами укладено не було, тому підстави для застосування наслідків недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України, відсутні.
Натомість, виходячи з характеру спірних правовідносин, судом встановлено, що передані позивачем відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000 грн. 00 коп. є авансом, тому, згідно приписів ст.570 ЦК України, вказані грошові кошти підлягають поверненню. При цьому, грошові кошти у сумі 20 000 грн. 00 коп., які були сплачені позивачкою в якості авансу за придбання спірного будинку, відповідачем до теперішнього часу не повернуті, а тому підлягають стягненню в примусовому порядку.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
При зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією (а.с.1), а тому, враховуючи, що позовні вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн. 00 коп., сплачені позивачкою при подачі позову до суду.
Керуючись ст. ст. 12,13, 81, 141, 259, 263-268, 274-279, 280 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутого майна (коштів) - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН - НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН - НОМЕР_2 ), безпідставне набуте майно у вигляді грошових коштів в розмірі 20 000 грн. (двадцять тисяч грн.) 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН - НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН - НОМЕР_2 ), судовий збір в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім грн.) 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал