Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1289/23

Провадження № 2/943/167/2024

07 березня 2024 року

Буський районний суд Львівської області

в складі:головуючого-судді Журибіда Б. М.

при секретарі Пирка В.М.

за участі позивачки за

первісним позовом ОСОБА_1

відповідача за первісним позвом ОСОБА_2

представника відповідача

за первісним позовом ОСОБА_3

представника органу опіки

та піклування Золочівської РДА Бучко Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Буську цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третьої особи Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третьої особи Органу опіки та піклування Буської міської ради Золочівського району Львівської області про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми і їх вихованні та визначення способу участі батька у вихованні дітей, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про позбавлення батьківських прав колишнього чоловіка ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Мотивує тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем у 2018 році останній з дітьми не спілкується, не бере участі у їх вихованні, не цікавиться їх здоров`ям, навчанням, не забезпечує дітей матеріально, хоча позивач не чинить перешкод в цьому. Дане свідчить про те, що батько ухиляється від свого обов`язку по утриманню та забезпеченню дітей, тому просить позбавити останнього батьківських прав відносно дітей.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 , третьої особи Органу опіки та піклування Буської міської ради Золочівського району Львівської області про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми і їх вихованні та визначення способу участі батька у вихованні дітей. Мотивує тим, що рішенням Буського районного суду від 10.05.2018 року шлюб з відповідачкою розірвано. Після розірвання шлюбу, до березня 2020 року фактично проживав з дружиною та дітьми, матеріально забезпечував їх та брав участь у вихованні дітей. Проте у відповідачки з`явився інший чоловік, діти з квітня 2020 року проживають з матір`ю, чинить перешкоди позивачу у побаченнях з дітьми та вихованні і утриманні таких. Раніше ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дітей. У даній справі було надано висновок Органу опіки та піклування Буської міської ради про недоцільність позбавлення позивача батьківських прав. Дана справа, за заявою позивачки, залишена без розгляду. На даний час між сторонами непорозуміння у визначенні порядку та способу спілкування батька з дітьми. Тому просить суд визначити дня та години побачень з дітьми, встановивши відповідний графік.

Представником ОСОБА_2 , адвокатом Межвінським С.Д. подано письмове клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, просить стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 , на підставі акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 16/10 від 16.10.2023 року, понесені останнім витрати в сумі 10000 гривень.

До початку судового засідання сторона позивача за первісним позовом представник ОСОБА_9 та позивач ОСОБА_1 подали письмову заяву про відмову від позову, просить прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі за її позовом про позбавлення батьківських прав.

ОСОБА_1 підтримала подану заяву, простить закрити провадження у справі про позбавлення батьківських прав, дане засідання проводити без застосування засобів звукозапису, про що подала відповідну заяву. Не заперечила проти задоволення зустрічного позову та визначення графіку побачень батька з дітьми.

ОСОБА_2 не заперечив проти закриття справи за первісним позовом, вимоги зустрічного позову підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відмовився від задоволення клопотання про стягнення з ОСОБА_1 в його користь витрат на правничу допомогу в розмірі 10000 гривень. Просив дане засідання проводити без застосування засобів звукозапису, про що подав відповідну заяву.

Адвокат Межвінський С.Д. підтримав думку свого довірителя, просив дане засідання проводити без застосування засобів звукозапису.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації Бучко Н.Р. не заперечила проти закриття провадження у справі за первісним позовом про позбавлення батьківських прав та задоволення зустрічного позову та визначення ОСОБА_2 графіку побачень з дітьми.

Вислухавши думку сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Щодо поданої заяви ОСОБА_1 про відмову від первісного позову слід зазначити наступне.

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав (первісний позов).

Від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява про відмову від позову та закриття провадження у справі.

Розглянувши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Згідно із ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

У ч. 1 ст. 142 ЦПК України зазначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно із ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим прийняти відмову від позову, так як це не суперечить закону, не порушує чиї-небудь права, свободи чи інтереси та закрити провадження у справі.

За вказаних обставин, у зв`язку із відмовою від позову, суд вважає за необхідне повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що складає 536 грн. 80 коп.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третьої особи Органу опіки та піклування Буської міської ради Золочівського району Львівської області про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми і їх вихованні та визначення способу участі батька у вихованні дітей, слід зазначити наступне.

Згідно з ч.ч. 2,8,9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386(ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 141 СК України на батьків покладені рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Право батька, матері та дитини на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежено законом, закріплено положеннями ст. 153 СК України.

При цьому, у відповідності до положень ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Як визначено частинами 1-3 статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 2013 року.

У шлюбі в них народились діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 10.05.2018 року шлюб сторін розірвано.

Згідно рішення цього ж суду від 26 квітня 2021 року з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_10 стягуються аліменти на утримання дітей ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в твердій грошовій сумі в розмірі 3500 гривень, однак не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня звернення до суду з позовом 30.11.2020 року.

Після розірвання шлюбу сторін, діти залишилися проживати з матір`ю в АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що між сторонами не досягнуто добровільної згоди щодо участі батька у спілкування та вихованні дітей.

Статтею 158 СК України передбачено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Так, за її змістом орган опіки та піклування за заявою матері, батька дитини визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно із ч.ч. 8, 9, 10 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні ЄСПЛ від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Згідно з ч. 2 ст. 159 СК України, під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Так, принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Тому при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини, які полягають зокрема в забезпеченні її розвитку у стійкому середовищі.

А встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Позивач, будучи батьком дітей прагне спілкування із ними, оскільки участь у вихованні та розвитку дітей є його правом та обов`язком. В прохальній частині позову просить встановити графік побачень з дітьми, спільний відпочинок, за участі та зі згоди матері та добровільної згоди на це дітей.

Відповідач не перечила щодо побачень батька з дітьми та визначення способу участі у спілкуванні останнього з дітьми, вихованні шляхом здійснення побачень згідно запропонованого позивачем графіку побачень.

Суд, реалізуючи повноваження щодо сприяння сторонам у їх примиренні, вважає за потрібне зазначити, що сторони перш за все в інтересах самих дітей повинні докладати спільних зусиль для досягнення порозуміння та налагодження відносин між собою, що у наслідку матиме позитивний вплив на дітей та їх виховання.

Підсумовуючи вище наведене, враховуючи інтереси дітей, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову.

Більш того, суд роз`яснює сторонам, що з урахуванням вікових змін дітей, їх розвитку та потреб, батьки не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений спосіб участі у вихованні дітей, що буде відповідати, насамперед, інтересам таких.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12,13, 18, 19, 81, 89, 141, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 141, 153, 155, 157-159 СК України, суд -

ухвалив :

Прийняти відмову позивача за первісним позовом ОСОБА_1 від позову.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третьої особи Служби у справах дітей Золочівської районної державної адміністрації Львівської області про позбавлення батьківських прав,- закрити в зв`язку із відмовою позивача від позову.

Повернути ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , жительці АДРЕСА_1 , з державного бюджету 50 (п`ятдесят) відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову по квитанції, код 9311-2564-3499-2733 від 10.07.2023 року, що складає 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Зустрічний позов задоволити повністю.

Зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не чинити перешкоди ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у спілкуванні з дітьми ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та їх вихованні.

Визначити способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні з дітьми ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , та їх вихованні шляхом здійснення двох побачень на місяць у присутності матері ОСОБА_1 , зокрема, кожної першої та третьої неділі місяця в період з 11:00 год до 13:00 год, а також шляхом проведення одного періоду влітку для спільного відпочинку та оздоровлення дітей, за попередньою домовленістю з матір`ю, за умови добровільної згоди на це дітей, враховуючи стан їх здоров`я, протягом визначеної за домовленістю з матір`ю кількості календарних днів.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Відповідно до частини 6 статті 259 та частини 1 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України складання повного рішення суду відкладено на десять днів.

У зв`язку з оголошенням у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19 березня 2024 року.

Суддя: Б. М. Журибіда