КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/3644/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/22568/14-ц

20 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційноюскаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року, ухваленого під головуванням судді Куренкова Є.С., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми за кредитним договором-

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 29 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 120 000,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 29.11.2019 року, та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,8% річних. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору, Банк надав позичальнику кредит шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку, для подальшого їх використання за цільовим призначенням.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 68072 від 29.11.2006 року. Відповідно до умов договору поруки, ОСОБА_2 зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, позивачем на адреси відповідачів були направлені вимоги про усунення порушень, проте зобов'язання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та по процентам ними не виконані.

Посилаючись на те, що з січня 2013 року ОСОБА_1 не виконує свої зобов'язання, як позичальник, а ОСОБА_2 , як поручитель, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно суму боргу по повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29.11.2006 року в розмірі 86 453,78 доларів США та 233 109,35 грн., з яких: 63 871,85 доларів США - заборгованість за кредитом; 22 581,93 доларів США - заборгованість за відсотками; 106 552,34 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту; 126 557,11 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків.

Згідно вступної та резолютивної частини заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість 63 871,85 доларів США за кредитом, 22 581,93 доларів США за відсотками, а всього 86 453,78 доларів США за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 листопада 2006 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» 106 552,34 грн. нарахованої пені за прострочення сплати за кредитом, 126 557,11 грн. нарахованої пені за прострочення відсотків, а всього 233 109,45 грн. за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 листопада 2006 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1827,00 грн. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1827,00 грн. сплаченого судового збору.

Повний текст заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року в матеріалах справи відсутній.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати заочне рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що заочне рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд першої інстанції в порушення норм ЦПК України не склав повного тексту судового рішення.

Вказувала, що доданий до позову договір про надання споживчого кредиту є не підписаний ні Банком ні позичальником, а відтак ОСОБА_1 вважає, що кредитний договір є неукладений, у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов'язків, тому необхідно було застосовувати загальні положення про повернення майна у зв'язку з набуттям його без достатньої правової підстави. Разом з тим, таких вимог Банк не пред'являв, у зв'язку з чим суд не мав правових підстав стягувати борг за кредитом. З огляду на наведене, вважає, що предмет спору відсутній, тому суд мав застосувати п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦК України.

Посилалася на те, що позивач не надав доказів на підтвердження отримання відповідачем коштів за договором кредиту.

Також, вказувала, що судом не досліджено та не надано належної правової оцінки як залишку заборгованості відповідача перед Банком з урахуванням її часткового погашення, так і періоду, протягом якого мало місце невиконання відповідачем грошового зобов'язання.

Вважає, що договір поруки є недійсним, оскільки договір кредиту є непідписаним, грошові кошти позичальнику не передавалися, тобто зобов'язання відсутні.

Зауважувала, що справу розглянуто за відсутності відповідачів, які не були належним чином повідомлені про розгляд справи.

Представник АТ «УкрСиббанк» адвокат Гладиш Я.М. надіслала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила закрити апеляційне провадження на підставі ч. 2 ст. 358 ЦПК України, а при відмові у закритті апеляційного провадження - апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Горват В.А. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача АТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи юридична особа була повідомлена належним чином, шляхом направлення судової повістки до підсистеми «Електронний суд», про причини неявки суду не повідомлено, тому колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи за відсутності представника позивача.

Щодо клопотання представника АТ «УкрСиббанк» адвоката Гладиш Я.М. про закриття апеляційного провадження на підставі ч. 2 ст. 358 ЦПК України, колегія суддів вважає, що воно не грунтується на вимогах закону, тому у його задоволенні слід відмовити, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, судом було ухвалено заочне рішення.

Відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про його перегляд та ухвалою від 08 листопада 2023 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 287 ЦПК України уразі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

З апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернулася 28 листопада 2023 року, тобто в межах строку на апеляційне оскарження з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Крім того, ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи.

Відтак, підстави, на які посилається представник позивача для закриття апеляційного провадження відсутні.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що між АКІБ «УкрСиббанк та ОСОБА_1 29 листопада 2006 року укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого надано кредит в іноземній валюті в сумі 120 000 доларів США на термін до 29 листопада 2019 року зі сплатою відсотків з використанням кредитних коштів.

У випадку порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань позичальник сплачує позивачеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості, починаючі з 32 календарного дня прострочення платежу (пункт 7.1.).

Листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень іншій стороні на її адресу, зазначену у Розділі 12 договору (до Банку - це адреса для листування). Форма, зміст та терміни направлення або надання таких повідомлень можуть визначатися умовами договору (пункт 9.16 договору).

У випадку настання обставин визначених у пунктах 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цього Договору на направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку не отримання Позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це повідомлення Банку чи у разі неотримання Позичальником вказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку (пункт 11.1. договору).

Зазначене у пункті 11.1 договору повідомлення (вимога) Банку направляється листом (цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу Позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору (пункт 11.2. договору).

Між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 29 листопада 2006 року, за яким поручитель зобов`язався відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 29 листопада 2006 року як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

З довідки розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 05.08.2014 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 листопада 2006 року складає 82 006,56 доларів США, у тому числі: заборгованість по тілу кредиту у розмірі 63 871,85 долари США, заборгованість по відсоткам у розмірі 18 134,71 долари США. Пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 18 029,46 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 24 415,08 грн.

03 липня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направило на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вимогу про виконання взятих на себе зобов`язань, які були отримані 05.07.2014 року (том 1 а.с. 41-44), та залишені без виконання.

У зв`язку з невиконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором позивачем станом на 26 лютого 2015 року здійснено розрахунок заборгованості за кредитом, яка склала 86 453,78 доларів США, в тому числі: заборгованість по основній сумі кредиту в сумі 63 871,85 доларів США, заборгованість за відсотками 22 581,93 доларів США, що еквівалентно 432 799,98 грн.; пеня за прострочення сплати за кредитом - 106 552,34 грн., пеня за прострочення сплати відсотків - 126 557,11 грн. (том 1 а.с. 68-79).

Щодо позовних вимог до боржника

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинам (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У справі, яка переглядається, установлено, що 03 липня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» направило на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вимогу про виконання взятих на себе зобов`язань, які були отримані 05.07.2014 року (том 1 а.с. 41-44), та залишені без виконання.

У вимогах, які були направлені відповідачам, зазначалося, що станом на 01 липня 2014 року позичальник своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості за наданим кредитом та сплати процентів за користування ним не виконує, враховуючи викладене, банк вимагав усунути порушення кредитного договору, а саме сплатити заборгованість по кредиту та нарахованих відсотків у розмірі 81 282,16 доларів США.

У випадку неусунення порушень на 32 день з дати отримання цього повідомлення, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту, банк вимагав виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 26 листопада 2006 року, а саме: сплатити банку заборгованість з повернення суми кредиту у повному обсязі та нараховані проценти, що разом становить 81 282,16 доларів США, та підлягає уточненню на дату фактичного повернення коштів.

Отже, банк, звернувшись з вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту, в односторонньому порядку змінив строк виконання кредитного договору з 29 листопада 2019 року на 06 серпня 2014 року, тобто строк виконання умов кредитного договору щодо повного повернення кредитних коштів настав 06 серпня 2014 року.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про те, що вимоги банку про сплату процентів та пені, які нараховані поза межами строку кредитного договору, є безпідставними, оскільки право банку нараховувати проценти та пеню припинилось зі спливом строку дії кредитного договору.

Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним, разом із тим таких вимог в контексті цього позову не заявлено.

За таких обставин, встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, апеляційний суд приходить до висновку, що з боржника на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 06 серпня 2014 року у розмірі 82 006,56 доларів США та 6 066,56 грн.

Доводи ОСОБА_1 , що докази, подані позивачем на підтвердження своїх вимог, є неналежними і недопустимими, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Таким чином, відсутні обставини вважати докази, подані позивачем, неналежними та/або недопустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, зокрема, щодо обставин наявності у позичальника заборгованості за кредитним договором та її розміру, та не є такими, що отримані з порушенням порядку, встановленого законом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди повинні роз`яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов`язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала суду доказів на спростування обставин отримання нею кредитних коштів у АТ «УкрСиббанк» та відсутності у неї заборгованості за кредитним договором.

Щодо позовних вимог до поручителя

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент подання позову до суду) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з названою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник взяла на себе зобов`язання сплачувати обумовлені платежі за кредитним договором рівними частинами щомісяця згідно з графіком платежів. Тобто, крім установлення строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.

Отже, в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Такі правові висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14-ц (провадження № 14-243цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, установлено, що останній платіж за кредитним договором здійснено 22 вересня 2011 року, позичальник припинив погашення заборгованості за кредитним договором з жовтня 2011 року, досудові вимоги про дострокове погашення заборгованості банк направив позичальнику та поручителю 03 липня 2014 року, а з позовом до суду звернувся засобами поштового зв`язку 09 грудня 2014 року.

Зважаючи на такі встановлені фактичні обставини справи та наведені правові висновки щодо застосування частини четвертої статті 559 ЦК України, апеляційний суд приходить до висновку, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Крім того, слід зазначити, що поручитель ОСОБА_2 рішення суду в апеляційному порядку не оскаржував, тобто погодився з висновком про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року підлягає скасуванню, позов АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню частково, стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 82 006,56 доларів США та 6 066,56 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 1 500,00 грн. з кожного.

Оскільки, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з АТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 562,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу у розмірі 31 342,00 грн.

Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Приписами ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу було надано договір про надання юридичних послуг від 27.04.2023 року, акт приймання-передачі від 28.04.2023 року за договором № від 27.04.2023 року, акт приймання-передачі від 07.06.2023 року за договором № 27042023 від 27.04.2023 року, акт приймання-передачі від 15.11.2023 року за договором № 27042023 від 27.04.2023 року; квитанції до прибуткового касового ордеру на суму 19 000 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У пункті 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто у ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, від 08 червня 2021 року у справі 550/936/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, взявши до уваги докази понесення витрат на правову допомогу, вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи підлягають задоволенню частково, у розмірі 8 000,00 грн., що на думку колегії суддів, відповідає критерію їх дійсності, необхідності, розумності їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 82 006,56 доларів США та 6 066,56 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 1 500,00 грн. з кожного.

Стягнути з Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 562,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 березня 2024 року.

Головуючий: Судді: