СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/1631/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі судових засідань Шило М.І.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Якименка М.М. ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши заяву про відвід головуючого судді Святошинського районного суду м.Києва Єросової Іванни Юріївни, заявлену ОСОБА_1 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (03115, м.Київ, пр-т.Берестейський, 97), Виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області (Київська обл., Броварський р-н., м.Бровари, вул.Героїв України, 15) про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

29.09.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом у якому просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 до досягнення дитиною 14-ти річного віку та зобов`язати відповідача не чинити дій як особистого так й із залученням та за допомоги будь-яких інших осіб щодо зміни місця проживання та перебування дитини.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2023 р. позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.10.2023 р. відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2024 р. клопотання ОСОБА_3 про закриття провадження у справі залишено без задоволення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.02.2024 р. клопотання ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі залишено без задоволення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2024 р. клопотання ОСОБА_3 про проведення розгляду у закритому судовому засіданні задоволено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.03.2024 р. клопотання ОСОБА_3 про закриття провадження у частині позовних вимог у цивільній справі залишено без задоволення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2024 р. клопотання ОСОБА_1 про залучення органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області задоволено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2024 р. клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів у цивільній справі залишено без задоволення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2024 р. клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів у цивільній справі задоволено частково.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2024 р. клопотання ОСОБА_3 про залучення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залишено без задоволення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2024 р. клопотання ОСОБА_3 про виклик свідків задоволено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2024 р. клопотання ОСОБА_3 про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.04.2024 р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про долучення додаткових доказів у справі відмовлено.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.04.2024 р. заперечення адвоката Якименка Миколи Миколайовича щодо дій головуючого судді відхилено.

22.04.2024 р. ОСОБА_1 подано до суду заяву про відвід судді Єросової І.Ю. В обгрунтування відводу вказує на відсутність законних підстав для прийняття суддею рішення про проведення розгляду справи у закритому судовому засіданні. Постановлення ухвал окремим письмовим документом є немотивованим та завжди із виходом судді до нарадчої кімнати, що позбавляє сторону заявити у тому ж засіданні повторне клоптання з інших мотивів. Призначення та відкладення засідань в підготовчому провадженні здійснюється суддею на короткий строк, що унеможливлює сторону підготуватись до наступного засідання, обмежує ознайомитись з повними текстами ухвал та висловити додаткове обгрунтування. Вказана поведінка викликає у сторони позивача сумніви у неупередженості, безсторонності та об`єктивності судді.

У підготовчому засіданні позивач та його представник заяву про відвід судді підтримують та просять задовольнити. Додатково позивач посилається на обставини ведення стороною відповідача переговорів із суддею у даній справі.

У підготовчому засіданні відповідач та її представник заперечують проти задоволення заяви, вважають, що відвід є необгрунтованим.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши заяву та додані до неї документи, матеріали цивільної справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні заяви та наявність підстав для самовідводу судді, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 05) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Згідно з частинами другою та третьою статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Частиною восьмою статті 40 ЦПК України передбачено, що суд вирішує питання про відвід судді без повідомлення учасників справи. За ініціативою суду питання про відвід судді може вирішуватися у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неявка учасників справи у судове засідання, в якому вирішується питання про відвід судді, не перешкоджає розгляду судом питання про відвід судді.

За результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу (частина одинадцята статті 40 ЦПК України).

Позивач, заявляючи відвід вбачає сумніви в неупередженості, безсторонності та об`єктивності судді. З цього приводу суд зазначає наступне.

Як зазначено у коментарі до Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням Ради суддів України від 4 лютого 2016 року № 1, відчуття упередженості це формування у судді до тієї чи іншої людини, яка є учасником судового розгляду, власного ставлення, заснованого не на об`єктивному критерії, а на особистих симпатіях або антипатіях.

Важливу роль у розробці критеріїв неупередженості (тобто безсторонності), як складової права на справедливий судовий розгляд відіграє практика Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), у контексті якої повинна формуватися національна судова практика.

Стаття 6 ЄКПЛ відноситься також до сфери цивільного судочинства. При цьому ключовими її положеннями є право кожного при визначенні його цивільних прав та обов`язків на справедливий публічний розгляд справи протягом розумного строку незалежним та безстороннім судом, створеним на підставі закону. Виходячи з наявної практики ЄСПЛ, можна констатувати, що він в цілому визначив концептуальні підходи до тлумачення ст. 6 ЄКПЛ, представивши не лише змістовні характеристики неупередженості, але й її суб`єктивні та об`єктивні компоненти.

Так, у справі «П`єрсак проти Бельгії» ЄСПЛ висловив позицію, згідно з якою, незважаючи на той факт, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередженості, її відсутність або, навпаки, наявність може бути перевірено різноманітними способами ЄСПЛ. У даному контексті, на думку ЄСПЛ, можна провести розмежування між суб`єктивним підходом, який відображає особисте переконання даного судді у конкретній справі, та об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-які сумніви з цього приводу. Таким чином, на основі вищезазначеного, слід зробити висновок, що при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект.

Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі "Хаушильд проти Данії" зазначається, що ЄСПЛ потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі.

Стосовно об`єктивної неупередженості у справі "Фей проти Австрії" ЄСПЛ вказав, що вона полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості. Мова йде про ту довіру, яку суди у демократичному суспільстві повинні апріорно викликати в учасників цивільного процесу.

Між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) («Kyprianou проти Кіпру» [ВП], № 73797/01, п. 119, ECHR 2005-ХІІІ). Відповідно, у деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності («Pullar проти Сполученого Королівства», рішення від 10 червня 1996 рок, п. 32, Reports 1996-III).

Позивач в обґрунтування підстав для відводу посилається на здійснення впливу на суддю стороною відповідача, ведення перемовин щодо результатів розгляду справи. Однак, як зазначає сам позивач такий висновок є виключно його внутрішнім переконанням та не підтверджується жодними доказами.

Таким чином, не можуть бути підставами для відводу судді будь-які бачення сторони щодо ведення суддею судового процесу та висновки такої сторони, що призводять до ситуаційних проявів її незгоди шляхом заяви відводу.

Заявник не повідомляє жодного належного доказу в обгрунтування заявленої ним обставини, що свідчила б про упередженість або необ`єктивність головуючої судді і яка могла би слугувати підставою для відводу.

Суд зазначає, що незалежність і недоторканість суддів гарантується ст. ст. 126, 129 Конституції України, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону.

Відповідно до ст. 6 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року встановлено, що втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів убудь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або вплив на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, встановлену законом.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 N 8 "Про незалежність судової влади" втручання у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-які формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в ЗМІ до вирішення справи в зв`язку з її розглядом, тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та діяльності суду якої інстанції здійснюється втручання.

Таким чином, відсутність доказів впливу на суддю та сумніви в її неупередженості та безсторонності не може ґрунтуватись виключно на суб`єктивній оцінці учасника справи, без належного обґрунтування та наявності будь-яких доказів на підтвердження вказаних фактів.

Щодо тверджень сторони позивача про постановлення суддею ухвал у справі з виходом до нарадчої кімнати, без обґрунтування мотивів прийнятого рішення, суддя роз`яснює наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Згідно ч. 4, 5 ст. 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Згідно ч. 1 ст. 268 ЦПК України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення суду.

Складання повного тексту ухвали, залежно від складності справи, може бути відкладено на строк не більш як п`ять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин ухвали.

Згідно ч. 9, 10 ст. 268 ЦПК України ухвали суду проголошуються негайно після їх постановлення за правилами проголошення рішень суду. В ухвалі, яку суд постановляє без виходу до нарадчої кімнати, оголошуються висновок суду та мотиви, з яких суд дійшов такого висновку.

З аналізу вищевказаних норм слідує, що вирішення суддею клопотань, заявлених учасниками справи, здійснено відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства. Вказане свідчить, що сумніви у неупередженості судді з підстав недотримання норм закону під час розгляду цивільної справи є безпідставними.

Щодо посилань позивача про відсутність законних підстав для прийняття суддею рішення про проведення закритого судового засідання.

Європейський суд з прав людини вказує, шо проведення публічних судових засідань є основоположним принципом, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції (див. рішення у справі «Ріпан проти Австрії» (Riepan v. Austria), заява № 35115/97, п. 27, ECHR 2000-XII). Проте право на публічний судовий розгляд підлягає обмеженням, викладеним у другому реченні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Судові засідання та інформація щодо справ, які розглядаються судом, є відкритими, крім випадків, установлених законом.

Положення щодо відкритості судового процесу знаходять своє відображення й у процесуальному законодавстві. Так статтею 7 Цивільного процесуального кодексу України, принцип гласності поєднаний з принципом відкритого судового розгляду, відповідно до якого судовий розгляд справ є усним і відкритим; ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи та про ухвалені судові рішення, крім випадків, установлених законом.

Суд своєю ухвалою в цивільному судочинстві може оголосити судове засідання або його частину закритим, коли виникає потреба у вирішенні питання про закриття судового розгляду. Підстави проведення судових засідань у закритому режимі різняться залежно від категорії та обставин справи.

Так, частинами 7, 9 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, або за клопотанням учасників справи з метою забезпечення таємниці усиновлення, запобігання розголошенню відомостей про інтимні чи інші особисті сторони життя учасників справи або відомостей, що принижують їхню честь і гідність, а також в інших випадках, установлених законом. Про розгляд справи у закритому судовому засіданні постановляється ухвала. Суд ухвалою може оголосити судове засідання закритим повністю або закритою його частину.

Вирішуючи питання про проведення закритого судового засідання у справі, що має наслідком обмеження права позивача, передбаченого статтею 6 Конвенції, суд виходив із трискладового тесту ЄСПЛ. Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право на справедливий суд охоплює такі критерії, які оцінювались судом у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами позивача та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягарю).

У даному випадку законність втручання встановлено частинами 7, 9 статті 7 ЦПК України, легітимна мета полягає у забезпеченні найкращих інтересів малолітньої дитини та недопущення розголошення особистої інформації та відомостей про неї, що відповідає дотриманню принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, оскільки обмежуючи право позивача на публічний розгляд справи суд забезпечує право малолітньої дитини на повагу до приватного і сімейного життя, що на думку суму має превалювати над особистими інтересами позивача.

Окрім того, що проведення закритого засідання відноситься до судового розгляду по суті, а не підготовчого. Також суд звертає увагу, що під час здійснення підготовчого провадження був присутній представник секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Щодо доводів позивача про відкладення, оголошення перерви у засіданнях під час проведення підготовчого провадження суддею на короткий строк, що унеможливлює сторону підготуватись до наступного засідання, обмежує позивача ознайомитись з повними текстами ухвал та висловити додаткове обґрунтування. З цього приводу суд роз`яснює наступне.

Підготовче провадження є самостійною стадією цивільного процесу, яка складається із сукупності процесуальних дій суду та учасників судового процесу, які вчиняються після відкриття провадження з метою з`ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду або направлених на забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті.

Цивільне процесуальне законодавство передбачає завдання підготовчого провадження, а саме відповідно до положень ч. 1 ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Щодо мотивів, з яких виходив суд, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про долучення додаткових доказів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Стаття 83 ЦПК України чітко регулює строки подання доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.8 ст. 83 ЦПК).

Отже, строк подання доказів стороною позивача встановлений законом, а саме разом з поданням позовної заяви у випадку неможливості подання певного доказу позивач повинен письмово повідомити суд про неможливість подачі доказу у встановлений законом строк з об`єктивних причин із зазначенням: доказу, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Окрім того, ст. 175, 177 ЦПК України встановлюють вимоги змісту і форми позовної, зокрема в позовній заяві має бути обов`язково зазначено: заяви документів та інших доказів, що додаються до заяви; докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Доводи представника позивача з посиланням на п.7 ч. 2 ст. 197 ЦПК України при заявленні клопотання про долучення додаткових доказів за яким на думку представника позивача суд обов`язкового повинен долучити додаткові докази у підготовочму засіданні не заслуговують на увагу, оскільки стороною позивача не вірно тлумачаться норми п. 7 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у їх взаємозв`язку з ст. 83 ЦПК України.

Так, ст. 83 ЦПК встановлює загальний порядок подання доказів у справі.

П. 7 ч. 2 ст. 197 ЦПК України визначає дії суду, які підлягають вирішенню у підготовчому засіданні.

З аналізу наведених норм слідує, що дійсно, суд у підготовчому засіданні з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше. Однак, про такі докази, які сторона бажає долучити до матеріалів справи має бути заявлено позивачем разом з поданням позовної заяви (ст.83 ЦПК України), як доказ обгрунтування тих обставин, зазначених в позові на які він посилається як на підставу задоволення його позовних вимог. Тобто, позовні вимоги позивач обгрунтовує певними обставинами, які доводить доданими ним доказами. Подаючи нові докази про які не зазначено у позові і які не підтверджують ті обставини, якими він обгрунтовує свої позовні вимоги, позивач по суті надає докази, які не підтверджують обставини, зазначені ним у позові.

Щодо тверджень сторони позивача про непостановлення судом ухвали на подання ним заяви про збільшення розміру позовних вимог та заяви про зміну предмету позову.

Відповідно до п.3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви.

З вказаної норми слідує, що заслуховування уточнення позовних вимог у підготовчому засіданні є дискреційним повноваженням суду, яке реалізується за наявності потреби у цьому.

Беручи до уваги, що подання уточненої заяви стосувалось лише повідомлення нової обставини про зміну місця проживання дитини, у суду не було необхідності у процесуальній процедурі заслуховування такого уточнення у підготовчому засіданні, оскільки ця обставина була відома і стороні відповідача. У будь-якому випадку, постановлення ухвали з цього приводу ЦПК України не передбачено.

Оскільки в уточненій заяві, в якій була зазначена додатково лише одна нова обставина - проживання дитини разом із батьком та не зазначено про подачу нових доказів, які підтверджують нову обставину, суд відхилив клопотання позивача про долучення нових доказів, про які не було зазначено ні в позові, ні в уточненій позовній заяві.

Щодо строків підготовчого провадження, то воно починається з дня постановлення ухвали суду про відкриття провадження у справі і закінчується постановленням ухвали про закриття підготовчого засідання. Підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду (ч.2,3 ст.189 ЦПК України).

З вищенаведених норм слідує, що підготовче провадження обмежене в часі темпоральними межами, а відтак воно не може бути безмірним. Заявлення учасником справи клопотань має здійснюватися не лише з огляду на положення ст. 197 ЦПК, а й з дотриманням загальних норм ст.83, 84 ЦПК України. Оскільки у протилежному випадку сторона наділяється правом безкінечного подання клопотань у підготовчому засіданні, що призводить до порушення процесуальних строків розгляду справи судом.

Також варто звернути увагу і на дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є одним із елементів забезпечення права на справедливий суд.

Стаття 6 ЄКПЛ гарантує кожному судовий розгляд «у розумний строк». ЄСПЛ зазначив, що метою вказаної гарантії є захист всіх сторін в судовому розгляді від надмірного затягування судової процедури. Більш того, вказана гарантія підкреслює важливість того, щоб правосуддя здійснювалося без затримок, які можуть підірвати його ефективність та довіру до нього.

Так, «розумний» строк становить час певних дій, встановлених законом для вирішення справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Подібний підхід дає можливість характеризувати «розумний» строк як сукупність процесуальних строків для вчинення необхідних процесуальних діянь без необґрунтованих зволікань.

Конституційний Суд України, установлюючи посутній зв`язок між приписами частини другої статті 129 Конституції України, що визначають такі основні засади судочинства, як гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами (пункт 6) і розумні строки розгляду справи судом (пункт 7), у контексті предмета конституційного контролю у цьому провадженні, виходить із того, що особа, яка реалізує своє конституційне право на судовий захист (стаття 55 Конституції України), передовсім заінтересована в додержанні розумних строків розгляду її справи судом.

Керуючись ідеєю визначення часових координат окремих процесуальних дій у межах їхньої розумності, з метою недопущення затягування справи, враховуючи, що провадження у справі відкрито 09.10.2023 р., призначення судом судових засідань здійснювалось відповідно до вимог ч.3 ст.189 ЦПК України та принципу дотримання розумних строків розгляду справи.

Оцінюючи заяву про відвід судді в сукупності з доводами на які посилається позивач, суддя доходить висновку, що такі заперечення за своєю суттю зводяться до незгоди із ухвалою суду про відмову у долученні додаткових доказів. Оскільки починаючи від часу відкриття провадження у справі 09.10.2023 р. до постановлення судом ухвали 17.04.2024 р. у позивача не виникало сумнівів в неупередженості та безсторонності судді.

Слід зазначити, що процесуальні рішення суду не можуть бути підставою для відводу судді, що передбачено ч.4 ст.35 ЦПК України.

Дослідивши обставини про відвід, зазначені позивачем, суд дійшов висновку, що заява про відвід не містить підстав, зазначених у ст. 36 ЦПК України, а в ній викладені лише суто гіпотетичні припущення щодо упередженості головуючого по справі. Незгода сторони з процесуальними рішеннями та діями судді не може бути підставою для відводу.

Аналізуючи підстави, які зазначені заявником для відводу судді, вважаю, що вони не є такими, що свідчать про заінтересованість, упередженість судді, оскільки заявником не доведено конкретних фактів та наслідків цих фактів (обставин), які можуть вплинути на об`єктивність розгляду даної справи.

За таких обставин, дослідивши заяву ОСОБА_1 про відвід судді, перевіривши матеріали справи, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що презумпція особистої неупередженості судді діє до тих пір, поки не доведено інше, суддя вважає, що заявником не зазначені та не доведені будь-які обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді Єросової І.Ю. при вирішенні даної цивільної справи.

Розглянувши заяву про відвід судді Єросової І.Ю., дослідивши матеріали справи, вважаю, що заявлений відвід задоволенню не підлягає, оскільки підстав для відводу судді, передбачених вищенаведеними положеннями чинного процесуального законодавства України, не встановлено.

Разом із цим, встановлено, що 22.04.2024 р. позивачем ОСОБА_1 подано до Вищої ради правосуддя скаргу щодо вчинення суддею Єросовою І.Ю. дисциплінарного проступку.

На переконання судді такі дії позивача, що полягають у поданні скарги на дії судді до ВРП під час підготовчого провадження можуть свідчити про вплив на суд, шляхом здійснення тиску на суддю з метою, зокрема, перешкодити виконанню нею своїх професійних обов`язків або схилити до ухвалення неправосудного рішення. Це обумовлює постійний психологічний тиск і виступає чинником, що може викликати у майбутньому сумніви у об`єктивності та неупередженості судді у справі.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Статтею 15 Кодексу суддівської етики визначено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Вказане випливає з принципу об`єктивності, визначеному у Бангалорських принципах поведінки суддів, відповідно до якого об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків.

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Згідно зі статтею 39 ЦПК України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим до початку з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами.

Оскільки цивільне процесуальне законодавство встановлює загальні вимоги до вмотивованості відводу (самовідводу), суд звертається до інших джерел права, які визнані в Україні, для більш детального аналізу. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Це положення узгоджується зі статтею 9 Конституції України, що встановлює пріоритет міжнародного права в Україні.

Щодо формування складу суду, то Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча й розподіл справи конкретному суду підпадає під "свободу розсуду", якою користуються національні органи влади у такому випадку, потрібно переконатися, що цей розподіл був сумісний із пунктом 1 статті 6 Конвенції та, зокрема, з його вимогами незалежності та неупередженості (Рішення у cпpaвiMoiseyev проти Росіївід 9 жовтня 2008 року, заява N 62936/00, параграф 176). У цьому контексті важливо врахувати, що на стадії розгляду цивільної справи по суті в суді першої інстанції, суд досліджує всі матеріали справи та надає їм оцінку. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (стаття 89 ЦПК України).

В пункті 104 рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України" (заява N 21722/11) від 27.05.2013 зазначено, що, як правило, безсторонність означає відсутність упередженості та необ`єктивності. Згідно з усталеною практикою Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (див., серед інших, рішення у справах "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria), від 24 лютого 1993 року, Series А N 255, п. п. 28 та 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), заява N 33958/96, п. 42, ECHR 2000-XII).

Аналогічно в пункті 66 рішення ЄСПЛ у справі "Бочан проти України" (заява N 7577/02) від 03.05.2007 зазначено, що "безсторонність", в сенсі пункту 1 статті 6, має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді у конкретній справі - тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію - тобто, чи були у судді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу. Відповідно до об`єктивного критерію має бути визначено, чи наявні факти, що можуть бути перевірені, які породжують сумніви щодо відсутності безсторонності судів. У цьому зв`язку навіть зовнішні ознаки мають певне значення. Ключовим питанням є довіра, яку суди в демократичному суспільстві мають вселяти суспільству і, перш за все, сторонам у процесі.

При цьому поняття "інші обставини, які викликають сумнів у його неупередженості" є оціночним, тлумачення та використання якого залежить від суб`єктивного усвідомлення певних обставин особою, яка його застосовує, виходячи зі свого внутрішнього переконання та власного ставлення до них.

Відповідно до положень пункту 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, суддя підлягає відводу від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього є неможливим винесення об`єктивного рішення у справі або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Згідно з пунктом 12 Висновку N 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зав`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.

За таких обставин, з метою забезпечення недопущення сторонніх впливів на прийняття процесуальних рішень у цивільному процесі, усунення можливої упередженості судді при здійсненні судового розгляду цивільної справи, сприяння підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених рішень, вбачаються підстави для відводу головуючої судді Єросової І.Ю. від розгляду даної цивільної справи.

На підставі викладеного та керуючись статтями 36-40 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід головуючого судді Святошинського районного суду м.Києва Єросової Іванни Юріївни у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (03115, м.Київ, пр-т.Берестейський, 97), Виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області (Київська обл., Броварський р-н., м.Бровари, вул.Героїв України, 15) про визначення місця проживання малолітньої дитини, відмовити.

Заяву судді Єросової Іванни Юріївни про самовідвід, задовольнити.

В порядку самовідводу відвести суддю Святошинського районного суду міста Києва Єросову Іванну Юріївну від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (03115, м.Київ, пр-т.Берестейський, 97), Виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області (Київська обл., Броварський р-н., м.Бровари, вул.Героїв України, 15) про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Цивільну справу №759/18906/23 (провадження № 2/759/1631/24) передати до цивільної канцелярії Святошинського районного суду міста Києва для повторного автоматизованого розподілу справи між суддями в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.Ю.Єросова