Номер провадження: 22-ц/813/2177/24
Справа № 521/9595/23
Головуючий у першій інстанції Громік Д.Д.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Лозко Ю.П., Коновалова В.А.,

за участю секретаря судового засідання Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2023 року

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та обставини справи

У квітні 2023 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , у якому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 15 000,00 грн. щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову та до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з відповідача аліменти на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за минулий час, починаючи з 1 березня 2022 року по 31 березня 2023 року у загальному розмірі 195 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається та те, що з 06 вересня 2002 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2020 року вказаний шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Також вказала, що починаючи з 01 березня 2022 року відповідач грошові кошти на утримання сина не надає та ухиляється від їх сплати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 (п`ять тисяч гривень) 00 коп. щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову, а саме з 04 квітня 2023 року та до досягнення сином повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В мотивування рішення суд першої інстанції зазначав, що за наслідком дослідження наявних доказів у справі, здійснюючи їх аналіз в сукупності, приймаючи до уваги те, що діти проживають з матір`ю, виховуються позивачем, потребують матеріальної допомоги, відповідач працездатний, у зв`язку з чим може надавати матеріальну допомогу на їх утримання, положення ст..141 СК України щодо рівності обов`язку батьків по утриманню дітей, матеріального становище відповідача, суд прийшов до переконання, що буде законним і справедливим стягнення аліментів на утримання 2-х неповнолітніх дітей в розмірі 50000 грн. на кожну дитину, що не буде порушувати права відповідача та забезпечить утримання неповнолітніх дітей. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції зазнчав, що Згідно акту наданих послуг, наданому представником позивача ОСОБА_5 , підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 5000 грн. в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат у даній справі.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати судове рішення у справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог повністю. Судове рішення в частині задоволених позовних вимог залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів суд першої інстанції виходив із того, що станом на час звернення позивача з позовом, відповідач позбавлений можливості працювати за професією, оскільки, після оголошення Президентом України воєнного стану, чоловікам призовного віку заборонено виїзд за кордон, що у свою чергу значно погіршило матеріальний стан відповідача. Проте такий висновок суду першої інстанції суперечить фактичним обставинам справи, з огляду на те, що 6 вересня 2022 року набрала чинності урядова постанова від 2 вересня 2022 року № 992 «Про внесення зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України». Документ стосується дозволу виїзду за кордон окремим групам моряків. Правила перетинання державного кордону громадянами України доповнено пунктом 2-12, згідно з яким у разі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України, якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах. При пред`явлені позову, позивачем у якості доказів працевлаштування відповідача надано трудовий контракт моряка, відповідно до якого період працевлаштування відповідача становить 6 місяців, а загальна заробітна плата за кожний місяць становить 1 845,00 доларів США. В ході розгляду справи, відповідач, використовуючи своє право, надав відзив, у якому визнає факт укладення відповідного контракту. Із цього слідує, що вказаний трудовий контракт не є розірваним, тобто є дійсним, в тому числі і на момент ухвалення судового рішення. Однак судом першої інстанції вказаний факт не прийнято до уваги, що призвело до часткового задоволенню позовних вимоги. Щодо оскарження судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів за минулий час, а саме з 1 березня 2022 року по 31 березня 2023 року, то апелянт вважає, що такий висновок суду також не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується з нормами процесуального права, з огляду на наступне. Відмовляючи у задоволенні цих вимог суд першої інстанції виходить із того, що матеріали справи не містять офіційного підтвердження звернення стягувача до платника аліментів. Апелянт вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивачем надано до матеріалів справи докази вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, зокрема шляхом звернення до нього за допомогою мобільного додатку «Viber», що не заборонено законом та вважається належним доказом листування на підставі усталеної практики узгодженої із позиціями Верховного Суду у відповідних постановах .

Явка в судове засідання

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розгляд апеляційної скарги в даній справі слід проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з 06 вересня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2020 року вказаний шлюб було розірвано.

Від спільного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 852 від 10 жовтня 2006 року, виконаний Третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси.

Сторонами не оспорюється, що на час розгляду справи дитина проживає разом з позивачкою.

ОСОБА_3 працював на закордонних судах на посаді моториста, у період з 8 березня 2016 року по 19 вересня 2016 року, з 12 листопада 2016 року по 17 травня 2017 року, з 20 вересня 2017 року по 22 квітня 2018 року, з 5 липня 2018 року по 11 лютого 2019 року, з 5 червня 2019 року по 11 березня 2020 року, з 22 червня 2020 року по 28 лютого 2021 року, з 13 травня 2021 року по 30 січня 2022 року.

Станом на час звернення позивача з даним позовом, відповідач позбавлений можливості працювати за професією, оскільки, після оголошення Президентом України воєнного стану, чоловікам призовного віку заборонено виїзд за кордон, що у свою чергу значно погіршило матеріальний стан відповідача.

Згідно відповіді з Головного центру обробки спеціальної інформації ДПСУ від 14.04.2023 року, останньою датою перетинання Мкртумовим Багратом Борисовичемдержавного кордону України є 31.01.2022 року, напрямок «В`їзд».

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В контексті даної статті батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Матеріальне утримання дітей це обов`язок батьків.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 3 ст. 182 СК України, суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 Х11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Відповідно до частини 2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.1,2 статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Судова колегія аналізуючи матеріали справи, вивчивши порядок утримання дитини спосіб її життя, при визначенні розміру аліментів враховує стан здоров`я, матеріальне становище сторін, потребу дитини в одержанні аліментів, стан здоров`я дитини, приймаючи до уваги обов`язок обох батьків утримувати дитину, вважає розмір аліментів, який заявлений позивачем, таким, що відповідає вимогам розумності та справедливості.

Разом з тим, при визначенні розміру аліментів, суд прагне не до зрівняльного становища платника та одержувача аліментів, а й до того, щоб одержувач у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 201, ч.1 ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову.

Враховуючи матеріальне становище сторін по справі, вік дитини, необхідність забезпечення її гармонійного розвитку, обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів в розмірі 5000,00 грн. щомісячно, починаючи з 04.04.2023 року (дата звернення до суду) до досягнення дитиною повноліття (26.09.2024 року).

Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів, починаючи з 01.03.2022 року, то суд першої інстанції зазначав наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Питання стягнення аліментів за минулий час врегульовано ч.2 ст. 191 СК України.

Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

За змістом цієї норми права стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались;

особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

Вказаних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2020 року (справа №215/5867/17).

Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилявся від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають, з чим також погоджується судова колегія.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач.

Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах десятирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Матеріали справи не містять офіційного підтвердження звернення стягувача до платника аліментів. Крім цього, позивачем та її представником не надано доказів ухилення відповідача від їх сплати, тому підстави для стягнення аліментів за минулий час відсутні.

За таких обставин, суд вважає правильним стягувати з відповідача аліменти на користь позивача з моменту звернення до суду із даним позовом - 04.04.2023 року.

Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції вірного дійшов висновку про часткове задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

У відповідності до ст. 430 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, щовисновок суду першої інстанції суперечить фактичним обставинам справи, з огляду на те, що 6 вересня 2022 року набрала чинності урядова постанова від 2 вересня 2022 року № 992 «Про внесення зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України». Документ стосується дозволу виїзду за кордон окремим групам моряків. Правила перетинання державного кордону громадянами України доповнено пунктом 2-12, згідно з яким у разі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України, якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах. При пред`явлені позову, позивачем у якості доказів працевлаштування відповідача надано трудовий контракт моряка, відповідно до якого період працевлаштування відповідача становить 6 місяців, а загальна заробітна плата за кожний місяць становить 1 845,00 доларів США є таким, що невірно прийнятий стороною позивача, так як мотивування рішення в цій частині обґрунтовано у співмірності з задоволеними позовними вимогами, а заявлені позовні вимоги , що до стягнення аліментів на одну дитину сина сторін ОСОБА_6 є необґрунтовано завищеною, суд першої інстанції в таке мотивування зазначав, що у відповідача є певні труднощі з працевлаштуванням, так як в Україні введено надзвичайний стан, а ухвалення вказаного трудового договору має тимчасовий характер працевлаштованності відповідача, тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно мотивував своє рішення у даній частині.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів за минулий час, а саме з 1 березня 2022 року по 31 березня 2023 року, апелянт вважав, що матеріали справи не містять офіційного підтвердження звернення стягувача до платника аліментів. Також апелянт вважав, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивачем надано до матеріалів справи докази вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, зокрема шляхом звернення до нього за допомогою мобільного додатку «Viber», що не заборонено законом та вважається належним доказом листування на підставі усталеної практики узгодженої із позиціями Верховного Суду у відповідних постановах . Судова колегія зазначає, що наявними доказами у справі, підтверджується факт пересилання відповідачем на користь позивача грошових коштів у вигляді аліментів на спільну дитину сторін у справі, які надав відповідач у справі разом із відзивом на позовну заяву у вигляді копій платіжних інструцій в яких платником зазначено відповідача, а отримувачем позивача по справі (а.с.61-71). Тому суд першої інстанції вірно відмовив позивачу у стягненні аліментів за минулий час, так як відповідач без зобов`язуючого його акту виконував свої обов`язки по сплаті аліментів. Враховуючи вищезазначене, виходячи з досліджених матеріалів заяви та системного аналізу наведених норм права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті або впливають на винесене рішення.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Питання щодо заяви вирішено судом першої інстанції по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, ухвала постановлена у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 березня 2024року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

В.А. Коновалова