КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8398/2024 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складіколегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Кафідової О.В.,

секретар Ткаченко В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування та наслідків його використання недійсними,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування та наслідків його використання недійсними. Зазначала, що у Києво-Святошинському районному суді Київської області знаходиться цивільна справа № 369/9505/16-ц за її позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення її попереднього становища, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку. Підставою виникнення спірних правовідносин між нею та відповідачами є договір дарування земельної ділянки. Вчиненню договору дарування земельної ділянки передувало рішення Виконавчого комітету Ходосівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15.09.2000 № 72/2 «Про надання земельної ділянки в постійне користування на будівництво індивідуального житлового будинку і господарських споруд в АДРЕСА_1 мешканцю м.Бровари ОСОБА_3 ». З 15.09.2000 року до 18.02.2005 року ОСОБА_3 земельною ділянкою не користувався, її не обробляв, на ній не з`являвся, нічого не будував. Фактично користувачем та сусідом був ОСОБА_5 . Землевпорядник земельну ділянку в натурі не відводив, її межі не встановлював, актом не оформлював, схему не виготовляв і у вересні 2000 року не вносив відповідні зміни в земельну кадастрову книгу сільської ради, оскільки земельна ділянка через урвища та чагарники не оброблялася. Рішення виконавчого комітету фактично не виконувалося, відповідач ОСОБА_3 до використання земельної ділянки ніколи не приступав. Навесні 2005 року на земельній ділянці, якою користувався ОСОБА_5 , після його смерті з`явився ОСОБА_4 та три особи, з якими він перебував у родинних зв`язках. Уздовж земельної ділянки звели споруду, в якій вони постійно проживали. До осені 2005 року вони звели з бетонних шлакоблоків стіни каркасу одноповерхового будинку, в якій переїхали проживати. По довжині межі земельної ділянки з її сторони ОСОБА_4 без її відома та погодження позабивали металеві стовпи, натягнули металевий дріт і сітку рабицю. Жодних спорів чи порушень землекористування по довжині межі земельної ділянки між нею та відповідачем не виникало до 08.05.2011 року. На частині належної їй земельної ділянки 08.05.2011 року вона виявила зміщення огорожі зі сторони ОСОБА_4 в межах 2-х метрів, які, як з`ясувалося пізніше, ним були вчинені за наслідками нікчемного правочину на розроблення містобудівної документації, укладеного 27.08.2010 з ДП «Український державний науково-дослідний проектний інститут цивільного будівництва», що було установлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2017 у справі № 752/11445/16-ц, яке набрало законної сили.Збираючи документи для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою вона дізналася про те, що ОСОБА_4 набув прав на земельну ділянку на підставі укладеного з ОСОБА_3 договору дарування від 18.02.2005 року. Вказаний договір порушує публічний порядок. Укладаючи довір дарування відповідачі посягнули на публічний порядок, здійснили неповагу до суспільства та суспільних інтересів держави по непорушності прав інших осіб. Земельна ділянка, якою користувався ОСОБА_5 , не була виділена в натурі, ОСОБА_3 не користувався нею жодного разу, а тому такий договір є нікчемним.

ОСОБА_2 просила визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування від 18.02.2005 та наслідки його використання.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування та наслідків його використання недійсними відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі.Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, ненадання судом належної оцінки доводам щодо допущених порушень при укладенні відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору дарування від 18.02.2005 року - використання ними підроблених документів. Суд безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання нікчемного договору дарування недійсним, оскільки спростування презумпції правомірності такого договору можливе лише на підставі рішення суду.

В судове засідання сторони, їх представники, треті особи та їх представники не з`явилися, повідомлені про місце і час розглядусправи, а тому судоваколегія дійшла висновку про можливістьслухання справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачці ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1644 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Це підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 411343, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 21.06.2011 за № 03110.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 18.02.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Київської обласної державної нотаріальної контори Дудкіною Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-274, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1207 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Пунктом 2 договору дарування земельної ділянки від 18.02.2005 року визначено, що земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-КВ № 028902, виданого 27.03.2001 Ходосівською сільською радою на підставі рішення виконкому цієї ж сільської ради від 24.10.2000 № 80/12.

Вказані земельні ділянки є суміжними.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування та наслідків його використання недійсними. Суд першої інстанції виходив з того, що позовка ОСОБА_2 просила застосувати неналежний спосіб захисту. Суд не перевіряє доводи сторін у частині висновку щодо нікчемності спірного договору, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивачки до суду щодо застосування належного способу захисту.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

При цьому ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

В постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заявляючи вимоги про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору дарування від 18.02.2005, позивачка ОСОБА_2 посилалася на те, що вказаний договір є таким, що порушує публічний порядок та є нікчемним відповідно до ст. 228 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.

Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Визнання правочину недійсним застосовується як спосіб захисту цивільних прав та інтересів до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Позивачка ОСОБА_2 не заявляла вимог про застосування конкретних наслідків недійсності договору дарування від 18.02.2005, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .Також позивачка не навела посилань на докази, які б вказували на порушення її цивільних прав як суміжного землевласника укладенням договору дарування від 18.02.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з урахуванням змісту наслідків недійсності, які могли бути застосовані в даному випадку до вказаного договору.

Таким чином у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та надання оцінки вказаному договору на предмет порушення його укладенням публічного порядку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було надано належну оцінку доводам позивачки з огляду на визначені нею правові підстави позову.

Колегія суддів також враховує, що позивачем в даній справі є ОСОБА_2 , яка не оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. Апелянт ОСОБА_1 є третьою особою без самостійних вимог щодо предмету спору

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщука М.І.

Кафідова О.В.