Справа номер 489/7130/15-ц Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н. О.
Провадження номер 22-ц/812/411/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Серебрякової Т. В., Ямкової О. О.

із секретарем судового засідання Андрієнко Л. Д.,

за участі представника заявника Харченка Д. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка подана через їх представника ОСОБА_3 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2021 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, у справі №489/7130/15-ц за позовом ПАТ «Кредобанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 194 279,55 грн та судового збору у сумі 2914,19 грн.

Обґрунтовуючи свою заяву, ОСОБА_1 вказувала, що 31 липня 2014 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ «Кредобанк» кредитний договір №28Ф-2014, за яким отримав у борг 173 000 грн строком до 30 липня 2024 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору 31 липня 2014 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «Кредобанк» договір поруки.

Також, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали в іпотеку Банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Заочним рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь Банку було стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 194 279,55 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 172 617,44 грн, заборгованості за відсотками у сумі 18 173,42 грн та пені у сумі 3488,69 грн.

21 квітня 2016 року Інгульським ВДВС м. Миколаєва відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного вище рішення суду на підставі виконавчого листа №489/7130/15-ц від 29.02.2016.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Кредобанк» на ТОВ «ФК Довіра та гарантія».

Заявник вказувала, що наявні підстави для визнання цього виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки в апеляційному порядку було змінено рішення суду та ТОВ «ФК Довіра та гарантія» у позасудовому порядку 22 травня 2019 року звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, набувши право власності на нього.

Позиція стягувача у суді першої інстанції

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» заперечувало проти задоволення заяви ОСОБА_1 , вказуючи на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки не припиняє зобов`язань боржників. Звернення стягнення на предмет іпотеки було вчинено для погашення боргу, який виник після ухвалення судового рішення.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції вважав, що на момент розгляду заяви рішення про стягнення боргу за кредитним договором у повному обсязі не виконане, а тому відсутні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Не погодившись із цією ухвалою суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просили ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Фактичні обставини

31 липня 2014 року ПАТ «Кредобанк» уклав з ОСОБА_2 кредитний договір №28Ф-2014, відповідно до якого останній отримав у борг 173 000 грн строком до 30 липня 2024 року зі сплатою процентів.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором цього ж дня ОСОБА_1 уклала з Банком договір поруки, за яким зобов`язувалася у випадку несплати ОСОБА_2 кредиту сплатити його протягом 7 днів. У випадку невиконання умов договору поручитель зобов`язувалася нести з божником солідарну відповідальність перед кредитором.

Також 31 липня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передали в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.225-227).

У пунктах 5.3, 5.4.1 іпотечного договору передбачено право Банку у позасудовому порядку прийняти предмет іпотеки у свою власність. У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавці передають у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна предмету іпотеки, який передається іпотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавців.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ПАТ «Кредобанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №28Ф-2014 від 31.07.2014 у сумі 194 279,55 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 172 617,44 грн, заборгованості за відсотками у сумі 18 173,42 грн, пені у сумі 3488,69 грн та судовий збір у сумі по 1457,10 грн з кожного.

29 лютого 2016 року Ленінським районним судом м. Миколаєва на виконання зазначеного рішення суду видано виконавчий лист №489/7130/15-ц (т.1 а.с.98).

Постановою державного виконавця Ленінського ВДВС м.Миколаєва від 21 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження №50873870 з виконання вказаного виконавчого листа (т.1 а.с.98).

Постановою державного виконавця від 29 квітня 2016 року виконавче провадження №50873870 приєднано до зведеного виконавчого провадження №48657644 (т.1 а.с.100).

23 червня 2018 року ПАТ «Кредобанк» відступило ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права грошової вимоги за кредитним договором №28Ф-2014 та забезпечувальними договорами.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 лютого 2019 року у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №489/7130/15-ц замінено первісного стягувача ПАТ «Кредобанк» на правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

24 травня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на підставі іпотечного договору від 31 липня 2014 року зареєструвало за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а 17 грудня 2019 року здійснило її продаж.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2016 року було змінено. З ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» стягнуто заборгованість за кредитним договором №28Ф-2014 від 31 липня 2014 року у сумі 180 338,13 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 169 674,91 грн, заборгованості за відсотками у сумі 9036,21 грн та пені у сумі 1627,01 грн. З ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 13 941,42 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 2942,53 грн, заборгованості за відсотками у сумі 9137,21 грн та пені у сумі 1861,68 грн. Крім того, на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» з ОСОБА_2 стягнуто судовий збір у сумі 1457,10 грн, а з ОСОБА_1 у сумі 1008,43 грн.

27 липня 2020 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулося до суду з заявою про видачу виконавчих листів з урахуванням постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з супровідним листом Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.09.2020 року вказаному товариству на виконання його запиту було надіслано п`ять виконавчих листів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2021 року у справі №489/289/20 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Постановами Миколаївського апеляційного суду від 06 травня 2021 року та Верховного Суду від 04 квітня 2023 року рішення суду першої інстанції у справі № 489/289/20 залишено без змін.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчі листи в електронній формі викладаються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, оприлюднюються в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), та підписуються електронним підписом судді (у разі колегіального розгляду - електронними підписами всіх суддів, які входять до складу колегії).

Відповідно до частин першої, другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Наведені вище підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

До процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.

Загальні підстави припинення цивільно-правових зобов`язань містяться у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Найпоширенішою підставою припинення зобов`язання є його припинення унаслідок виконання, проведеного належним чином.

Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина шоста статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню.

Відповідно до цієї частини статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання:

- боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя;

- боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено.

Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність).

У той же час виходячи з розуміння зобов`язання як правовідношення, у якому боржнику належить юридичний обов`язок вчинити певну дію на користь кредитора (або ж утриматися від її вчинення), а також і право кредитора вимагати від боржника виконання такого обов`язку, відсутність кореспондуючого праву обов`язку призводить до припинення існування між кредитором та боржником цього зобов`язання в цілому, тобто до припинення зобов`язання з підстав, визначених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі №761/36873/18 констатувала, що, «допускаючи можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, законодавець тим встановлює правило про те, що після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора.

До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно та солідарну відповідальність поручителя з боржником. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.

Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.

Разом із цим при тлумаченні вказаних норм права враховується принцип свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі.

Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки.

Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки».

Звертаючись до суду з заявою про визнання виконавчого листа №489/7130/15-ц від 29 лютого 2016 року таким, що не підлягає виконанню, заявник ОСОБА_1 вказувала дві підстави для цього, а саме зміну рішення суду першої інстанції апеляційним судом та припинення зобов`язань за кредитним договором у позасудовому порядку шляхом набуття стягувачем предмета іпотеки у власність.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цієї заяви вважав, що підстави для цього відсутні, бо судове рішення про стягнення заборгованості не виконано.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, виходячи з наступного.

Як було вказано вище, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Матеріали справи свідчать, що спірний виконавчий лист було видано на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 09 лютого 2016 року, яке було змінено постановою суду апеляційної інстанції від 15 липня 2020 року.

Отже, виходячи з вищезазначеного спірний виконавчий лист від 29 лютого 2016 року не може виконуватися, оскільки його було видано на підставі рішення суду, яке було змінено і відображені у ньому грошові зобов`язання боржників не відповідають остаточному рішенню суду.

За такого, колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання спірного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із помилковістю його видання.

Що ж стосується визнання цього листа таким, що не підлягає виконанню з підстав припинення зобов`язань за кредитним договором у позасудовому порядку шляхом набуття стягувачем предмета іпотеки у власність, то колегія суддів вказаного не вбачає, внаслідок не доведення цього належними доказами.

У пунктах 5.3, 5.4.1 іпотечного договору передбачено право Банку у позасудовому порядку прийняти предмет іпотеки у свою власність. У випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавці передають у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна предмету іпотеки, який передається іпотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавців.

Отже, сторони іпотечного договору відступили від положень ст.36 Закону України «Про іпотеку», передбачивши право стягувача задовольнити його вимоги за рахунок іншого майна іпотекодавців у разі, якщо ціна предмету іпотеки, який передається іпотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості.

Заявник доказів оцінки вартості квартири на момент переходу її у власність стягувача не представив, таким чином не довів, що ціна квартири, яка були визначена при переході її у власність іпотекодержателя, покрила його грошові зобов`язання у повному обсязі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1, 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, оскільки судом першої інстанції було ухвалено помилкове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка подана через їх представника ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист №489/7130/15-ц, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва 29 лютого 2016 року, про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованості за кредитним договором №28Ф-2014 від 31 липня 2014 року у сумі 194 279,55 грн, яка складається з 172 617,44 грн заборгованості за кредитом, 18 173,42 грн заборгованості за відсотками за користування кредитом, 3488,69 грн пені та судового збору у сумі 2914,19 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Серебрякова

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 20 березня 2024 року.