КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/3028/23 Головуючий у суді І інстанції Машкевич К.В.
Провадження № 22-ц/824/2459/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Банк Форвард» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк Форвард» про стягнення коштів, набутих без достатньої підстави,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2021 року у справі № 711/7597/20 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 2514 приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка В.С., виданий 15 серпня 2019 року про стягнення з нього на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості у розмірі 14 639,80 грн.

Протягом періоду часу з грудня 2019 року по вересень 2020 року бухгалтерією Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор», де він працює, на користь відповідача із його заробітної плати було відраховано 18 103,78 грн.

19 серпня 2022 року після набрання рішенням суду законної сили він надіслав банку вимогу кредитора, в якій просив повернути йому грошові кошти в сумі 23 349,56 грн, в тому числі основний борг, 3 % річних та індекс інфляції, однак ця вимога не була виконана відповідачем.

Оскільки виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого з нього були стягнуті грошові кошти, визнано таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, позивач вважає, що у відповідача були відсутні підстави для набуття таких коштів в сумі 18 103,78 грн, тому вони підлягають стягненню з останнього на його користь на підставі статті 1212 ЦК України.

З огляду на те, що відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, позивач за період з квітня 2021 року по січень 2023 року також здійснив нарахування на прострочену суму інфляційних втрат у розмірі 6 119,08 грн та 3 % річних у розмірі 942,50 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 639,80 грн, 3 % річних в сумі 779,00 грн та інфляційні втрати в сумі 4 976,29 грн.

Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 073,60 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже отримані стягувачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. Також наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з частиною другою статті 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

Однак, позивачем невірно визначено строк нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Рішення суду від 10 березня 2021 року у справі № 711/7597/20набрало законної сили 16 квітня 2021 року, а тому саме з наступного дня підлягають нарахуванню 3 % річних та інфляційні втрати.

Крім того сума, на яку підлягають дані нарахування, становить 14 639,80 грн, оскільки саме ця сума була перерахована за виконавчим написом, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, на користь АТ «Банк Форвард». Згідно розрахунку, проведеного судом, інфляційні втрати і 3 % річних за період із 17 квітня 2021 року по 24 січня 2023 року (визначена позивачем дата) становлять 4 976,29 грн та 779,00 грн відповідно.

В той же час, позивач не надав доказів, що він оскаржував постанови приватного виконавця, зокрема, про стягнення з боржника основної винагороди, а тому приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва на відповідній правовій підставі були отримані кошти, як витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця. Крім того, винагорода приватного виконавця стягнута не на підставі виконавчого напису, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, а вимог до виконавця позивач не пред`являв.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк Форвард» Міхно С.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що 07 лютого 2023 року АТ «Банк Форвард» було віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено в ньому тимчасову адміністрацію, а із 07 березня 2023 року було розпочато процедуру ліквідації строком на три роки. Отже, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Списання з позивача на користь відповідача грошових коштів у рамках примусового виконання виконавчого напису здійснювалось в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, тому таке списання грошових коштів не вважається безпідставним. Кредитний договір залишається чинним в силу того, що позивачем не виконано належним чином зобов`язання за ним. Відтак неможливо стверджувати, що набуття відповідачем грошових коштів відбулось без належних на те підстав.

Вищезазначені факти судом першої інстанції були встановлені, проте не були взяті до уваги, що у свою чергу призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що він не має боргових зобов`язань перед відповідачем, оскільки жодних кредитних договорів з банком не укладав. Ліквідація банку не є належною підставою для ухилення відповідача від повернення коштів, які були набуті без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 перебував виконавчий напис № 2514, вчинений 15 серпня 2019 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С., про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості у розмірі 14 639,80 грн.

28 листопада 2019 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

В процесі примусового виконання зазначеного виконавчого документу приватним виконавцем за рахунок примусового списання коштів з доходу позивача було стягнуто заборгованість в сумі 14 639,80 грн, витрати на проведення виконавчих дій в сумі 2 000,00 грн, основну винагороду приватного виконавця в сумі 1 463,98 грн, що підтверджується довідкою Адміністрації державної установи «Черкаський слідчий ізолятор» № 35 від 21 вересня 2020 року.

Постановою приватного виконавця від 13 січня 2021 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 у зв`язку з фактичним виконанням виконавчого документу, знято арешт з коштів боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 березня 2021 року у справі № 711/7597/20 задоволено позов ОСОБА_1 та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка В.С. № 2514 15 серпня 2019 року. Вказане рішення набрало законної сили 16 квітня 2021 року.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.

Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц).

Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем грошових коштів в сумі 14 639,80 грн, що стягнуті з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що отримані відповідачем кошти в зазначеній сумі підлягають поверненню позивачу відповідно до статті 1212 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів.

При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором та її розмір можуть бути предметом окремого судового розгляду.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20, від 08 вересня 2021 року у справі № 206/2212/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 623/363/20.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 910/13271/18, є безпідставними, оскільки спір у цій справі стосувався інших фактичних обставин справи, зокрема між сторонами були наявні договірні (зобов`язальні) правовідносини і до яких дійсно не можуть бути застосовані норми статті 1212 ЦК України.

Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних є похідними від інших вимог ОСОБА_1 щодо кондиційних зобов`язань між сторонами, а відтак правильно задоволенні судом першої інстанції на підставі положень частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що після введення в АТ «Банк Форвард» тимчасової адміністрації стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неможливо, з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, встановлено, що предметом позову ОСОБА_1 є стягнення з АТ «Банк Форвард» безпідставно набутих грошових коштів за виконавчим написом, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, строк повернення яких настав 16 квітня 2021 року, тобто після набрання рішенням суду від 10 березня 2021 року у справі № 711/7597/20 законної сили, а також інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період із 17 квітня 2021 року по 24 січня 2023 року (визначена позивачем дата).

Зазначений позов був пред`явлений до суду 03 лютого 2023 року, про що свідчить відповідна відмітка АТ «Укрпошта» на поштовому конверті.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 07 лютого 2023 року № 49-рш/БТ «Про віднесення АТ «Банк Форвард»до категорії неплатоспроможних», а також рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 лютого 2023 року № 155 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» розпочато процедуру виведення з ринку АТ «Банк Форвард» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 08 лютого 2023 року по 07 березня 2023 року (включно).

На підставі рішення Правління Національного банку України від 07 березня 2023 року № 90-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації АТ «Банк Форвард» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 березня 2023 року № 276 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Форвард» строком на три роки з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно.

Так, процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі також - Закон № 4452-VI), який є спеціальним законом, що унормовує ці правовідносини.

У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 4452-VI передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Пунктами 1-3 частини другої та абзацом першим частини третьої статті 46 Закону № 4452-VI, якою врегульовано наслідки початку процедури ліквідації банку, визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості.

Як вбачається з матеріалів справи, на час виникнення у відповідача кондиційних зобов`язань перед позивачем щодо повернення безпідставно набутих коштів, а також на час звернення позивача до суду з цим позовом ліквідаційна процедура АТ «Банк Форвард» розпочата не була, тому позивач і не посилався на норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в обґрунтування своїх вимог.

Лише 07 лютого 2023 року відповідача АТ «Банк Форвард» було віднесено до категорії неплатоспроможних банків та запроваджено в ньому тимчасову адміністрацію, а із 07 березня 2023 року було розпочато процедуру його ліквідації строком на три роки.

За наведених обставин, на час розгляду цієї справи місцевим судом до спірних правовідносин положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підлягали застосуванню, однак ця обставина не є підставою, обов`язковою для скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року.

Як зазначено вище, запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом № 4452-VI. Проте, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.

Дійсно, статтею 36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Утім, результат системного аналізу норм вказаного Закону свідчить про те, що нездійснення задоволення вимог кредиторів, крім вкладників, зазначених у пункті 1 частини шостої статті 36 Закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду на вимогу кредитора, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (статті 36, 37 Закону № 4452-VI).

Порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду.

Саме таким чином і в такий спосіб може бути реалізовано положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо неможливості стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом, на стадії виконання оскаржуваного в апеляційному порядку судового рішення у справі за цим позовом ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард».

На думку суду апеляційної інстанції, запровадження в банку тимчасової адміністрації та початок процедури його ліквідації після пред`явлення до нього відповідних вимог в судовому порядку не забороняють задовольнити позов до такого банку про стягнення з нього коштів на користь кредитора у спорі щодо виконання кондиційних зобов`язань, строк виконання яких настав до введення в банку тимчасової адміністрації. Рішення суду про стягнення з неплатоспроможного банку цієї зазначеної суми боргу, а також трьох процентів річних й інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, нарахованих за період до запровадження тимчасової адміністрації у банку, фактично підтверджує право вкладника на відповідну суму. А будь-які виплати мають здійснюватися у порядку, визначеному Законом № 4452-VI.

Близькі за змістом правові висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункти 28, 43).

Порядок задоволення вимог кредиторів банку після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку врегульований Розділом VIII Закону № 4452-VI.

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (пункт 3 частини першої статті 48 Закону № 4452-VI).

Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, інвестування тимчасово вільних коштів банку в державні цінні папери, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів за умови достатності коштів для забезпечення процедури ліквідації в такій черговості (пункти 1-11 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI):

1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян;

2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом;

4) вимоги вкладників-фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб-підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;

5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними;

6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано;

7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними з банком особами, юридичних осіб-клієнтів банку, які не є пов`язаними з банком особами;

8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;

9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку;

10) вимоги за субординованим боргом;

11) вимоги за інструментами з умовами списання/конверсії.

У разі наявності рішення суду про задоволення вимог кредиторів, які не враховувалися в балансі неплатоспроможного банку на день прийняття рішення про віднесення його до категорії неплатоспроможних, ці зобов`язання також включаються до відкоригованого балансу (пункт 1.29 глави 1 розділу III Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05 липня 2012 року № 2).

У разі наявності рішення суду про задоволення вимог кредиторів, які не враховувалися в балансі банку на день початку процедури ліквідації банку/затвердження акцептованих вимог кредиторів, ці зобов`язання також включаються до проміжного ліквідаційного балансу (пункт 4.30 глави 4 розділу V вказаного Положення).

Підставами для внесення до затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів змін, які підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, є рішення суду, яке набрало законної сили (у тому числі рішення судів, які набрали законної сили після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторів, визначеного статтею 49 Закону № 4452-VI), за яким, зокрема, виникають:

зобов`язання банку перед кредиторами, що виникли до дня початку процедури ліквідації;

кредиторські вимоги вкладників у частині, що перевищує суму відшкодування, виплачену Фондом, розмір якої визначено відповідно до вимог статті 26 Закону № 4452-VI. Такі вимоги включаються до реєстру акцептованих вимог кредиторів та підлягають задоволенню в черговості відповідно до статті 52 Закону № 4452-VI;

зобов`язання банку, які, крім вимог вкладника понад гарантовану суму відшкодування по вкладу, включаючи відсотки, які нараховані станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, включають також суми зобов`язань банку понад суму, нараховану на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку (зокрема, штрафні санкції у вигляді штрафів, пені або індексу інфляції за кількість днів прострочення зобов`язань). Такі вимоги підлягають включенню до сьомої черги задоволення вимог кредиторів, а саме: вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб-клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку (абзаци 1-4 пункту 1 розділу VII Положення № 3711, яке набрало чинності 16 вересня 2017 року).

З огляду на наведені приписи, рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення з неплатоспроможного банку на користь кредитора безпідставно набутих коштів, строк повернення яких настав до запровадження в банку тимчасової адміністрації, а також нарахованих до початку процедури ліквідації трьох процентів річних та інфляційних втрат є підставою для включення відповідних вимог до відкоригованого та/або проміжного ліквідаційного балансу банку. Тому кредитор, на користь якого ухвалене це судове рішення, за Законом № 4452-VI може звернутися до Фонду та/або його уповноваженої особи із заявою про включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку, які задовольняються з урахуванням черговості, встановленої статтею 52 Закону № 4452-VI, та приписів Положення № 3711. Зазначене рішення суду на таку черговість не впливає і не змінює її.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів за виконавчим написом нотаріуса, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, а також інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Банк Форвард» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 червня 2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана

Д.О. Таргоній