Справа № 464/1173/24
пр.№ 2/464/763/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючої судді - БЕСПАЛЬОК О.А.

при секретарі - БРИНОШ А.Я.

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила прапво на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання останнього, таким що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликається на те, що у квартирі АДРЕСА_1 вона є основним квартиронаймачем. Окрім неї в спірній квартирі зареєстрований ще відповідач зі сім`єю, а саме, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Однак, останні в житловому приміщенні не проживають, про що складено акт від 14 лютого 2023 року представником ОСББ «Чукаріна», останні не оплачують житлово-комунальні послуги, особистих речей в квартирі немає, квартирою не цікавляться. Реєстрація відповідача створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою. Зазначає, що позбавлена можливості оформити субсидію, через що вимушена самостійно нести тягар утримання майна. Покликаючись на ч.2 ст.405 ЦК України, просить позов задоволити та визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 04 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 21 березня 2024 року.

Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала, покликаючись на його мотиви, дала аналогічні пояснення. Просить позов задоволити. Доповнила, що квартира не приватизована, в квартирі не проживає відповідач, а лише реєструє своїх дітей, внуків, правнуків.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин неявки не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивачки, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (стаття 4 ЦПК України).

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За сформованою позицією Верховного Суду у справі №462/2056/20 (постанова від 01 листопада 2023 року), засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання останнього, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме, квартири АДРЕСА_1 .

Нормативне врегулювання справ зазначеної категорії передбачено нормами ст.71, 72 ЖК України та ст.405 ЦК України.

Згідно з ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч.2, 3 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Стаття 78 ЖК України визначає, що тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення.

Якщо в жилому приміщенні не залишились проживати члени сім`ї наймача, він зобов`язаний забезпечити належне утримання приміщення.

Члени сім`ї, що проживають у жилому приміщенні, наймач якого тимчасово відсутній (статті 71, 73), вправі користуватися всім займаним приміщенням. При цьому вони здійснюють права і обов`язки за договором найму цього приміщення.

Згідно з ч.2 ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Статтею 405 ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).

З огляду на норми діючого житлового законодавства, існує 2 схожих по формі, але різні по змісту способи захисту житлових прав, що залежить від статусу квартири.

Із змісту позову вбачається, що спірна квартира перебуває у комунальній власності і позивачка є основним квартиронаймачем спірної квартири.

Проте, позивачкою всупереч вимог ст.ст.12,81 ЦПК України не зазначено власника майна, не надано суду жодних доказів, які б свідчили про прийняття рішення щодо її вселення та видачу їй ордеру на вселення у спірну квартиру чи укладення з нею договору найму, а тому нею не доведено факту порушення її житлових прав. Такі обставини як її реєстрація у спірній квартирі не свідчать про порушення її права. Норми ст.405 ЦК України застосовуються до членів сім`ї власника житла, тобто нерухоме майно має перебувати у приватній власності. З позову, поданих до суду матеріалів, пояснення представника позивача не можливо встановити статус квартири, відповідно норми законодавства, які мають застосовуватися до спірних правовідносин.

Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст.214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На обгрунтування позовних вимог позивачкою до позову додано відомості з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 , довідку з місця проживання №48 від 25 січня 2024 року, видану головою ОСББ «Чукаріна 6», а також заяву ОСОБА_11 , яка підписана, окрім нього, головою ОСББ «Чукарні 6» про відсутність ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 . У вказаних документах не зазначено з якого періоду відповідач не проживає чи відсутній у спірній квартирі. Оскільки довідка про відсутність відповідача видана 25 січня 2024 року, позивачка та її представник в порушення вимог ст.81 ЦПК України не надали належних і допустимих доказів непроживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців чи рік, а тому відсутні правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зазначеними доказами стверджується лише факт зереєстрованих осіб та фактично проживаючих.

Інших доказів позивачкою та її представником не надано.

Позивачка клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляла, а зважаючи на вимоги цивільного процесуального законодавства, зокрема, засади змагальності та диспозитивності, суд не вправі за власною ініціативою витребувати у позивача докази. Позивачка на власний розсуд розпорядилася своїми процесуальними правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Схожа позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18, від 03 серпня 2022 року у справі №156/268/21.

Наведене свідчить, що позивачкою, яка користується правовою допомогою адвоката, не наведено фактичних даних та переконливо не доведено, що є її процесуальним обов`язком, непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строк без поважних причин.

При розгляді даної справи судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачем прав позивачки. Сам факт звернення позивачки до суду не свідчить про порушення її прав, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку.

Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування. Наведене зумовлює відмову у позові.

Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).

Висновок суду узгоджується із такими засадами цивільного законодавства/судочинства як верховенство права, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України, ст.2 ЦПК України). У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували дане рішення суду та беззастережно доводили протилежне.

При вирішенні питання щодо судового збору, суд враховує, що у позові відмовлено, а тому судовий збір відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4, 15, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила прапво на користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 березня 2024 року.

СУДДЯ Оксана БЕСПАЛЬОК