Справа № 201/8479/23
Провадження 2/201/391/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

при секретарі - Ковтун К.В.,

за участі адвоката - Міняєва А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, третя особа - орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач зазначив, що сторони є батьками дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2020р. шлюб між сторонами розірваний.

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом із відповідачкою. За час проживання дітей із матір`ю позивач добросовісно виконував свої батьківські обов`язки з їх виховання та утримання. Аліменти з нього не стягувались.

У березні 2022р. відповідач разом із дочкою ОСОБА_5 виїхала за кордон, не попрощавшись із сином і без погодження вивозу дівчинки з позивачем як батьком. Наразі вона перебуває у Польщі, і чинить позивачу як батьку перешкоди в спілкуванні з Ерікою. Син ОСОБА_6 також не має можливості спілкуватись із сестрою.

Позивач не обізнаний щодо теперішніх обставин життя, навчання дочки.

На думку позивача, така поведінка відповідачки свідчить про надання нею переваги своїм батьківськім інтересам над інтересами дитини, а перешкоджання позивачу в спілкуванні із донькою, позбавляє і як належної опіки і виховання з боку батька, так і порушує їх право на прямі контакти, в тому числі із її рідним братом, що суперечить найкращим інтересам дитини.

На підставі викладеного просить визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , неповнолітнього - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із собою як батьком.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, двічі в грудні 2023р. подала суду заяви (підписані нею за допомогою ЄЦП 07.12.2023, 31.12.2023р.) про те, що на теперішній час мешкає із дочкою в Іспанії, отримала там тимчасовий прихисток. Не заперечує, щоб син залишився проживати із позивачем, але категорично заперечує проти того, щоб із ним жила і дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.67, 80). 07.03.2023р. від неї отримано заяву (а.с.92-93) із зазначенням, що на початку широкомасштабного вторгнення рф в Україну вона виїхала з дочкою за кордон і постійно перебуває в Іспанії. Через зміну її особистих обставин не заперечує стосовно визначення місця проживання дочки із позивачем як батьком. Зобов`язується впродовж 1 місяця після набранням рішення законної сили повернути дитину в Україну батькові (а.с.92).

Представник органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради подав висновок № 30.10.2023р. № 5/6-194 (а.с.56-57), згідно якого ОСОБА_8 проживає з батьком, позивачем у справі, за адресою: АДРЕСА_1 , і зареєстрований за цією адресою. . ОСОБА_8 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зі слів хлопця, він проживає з батьком з осені 2019р., відносини між ними хороші; мати з молодшою сестрою, ОСОБА_9 , проживає в Іспанії, зв`язок підтримують по телефону. Зі слів хлопця, батько піклується про нього, дбає про його здоров`я, цікавиться навчанням.

Зі слів позивача та його сина ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з матір?ю за кордоном, у зв?язку з чим неможливий розгляд питання про визначення місця проживання ОСОБА_5 з батьком. Тому адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком; за недоцільне - визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони є батьками дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.4, 34).

Шлюб між сторонами розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.02.2020р. (а.с.12).

Сторонами в спорі не спростовується і визнається, що син ОСОБА_6 наразі проживає в м. Дніпрі разом батьком, позивачем, дочка ОСОБА_5 від березня 2022р. в Іспанії- із матір`ю, відповідачкою.

Позивач просить визначити місце проживання обох дітей із ним.

Відповідачка, зазначаючи, що син і так мешкає з позивачем, двома заявами заперечила проти визначення місця проживання дочки із позивачем, третьою - не заперечує проти задоволення позову у повному обсязі.

Слід вказати, що у всіх трьох клопотаннях, поданих відповідачем як матір`ю, та у позові, поданому позивачем як батьком, невірно зазначена дата народження дівчинки - 26.11.2014р.

Згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , а 26.11.2014р. - це дата складення органами РАЦС актового запису про її народження.

Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком; за недоцільне - визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2020р. в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.05.2022р. № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22.

По справі встановлено, що сторони проживають окремо.

Син ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , відтак наразі йому 15 років, він проживає із батьком, згідно висновку орану опіки та піклування, з осені 2019р.

За положеннями ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відтак хлопець визначив своє місце проживання самостійно, і потреби в такому визначенні судом по справі не вбачається.

Стосовно дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , то їй немає 10 років.

Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання дитини із батьком, позивачем у справі, позаяк вона наразі перебуває за кордоном з березня 2022р.

Судом встановлено, що дівчинка як від народження, так і після розірвання шлюбу проживає із матір`ю, а зараз - в Іспанії вже понад два роки.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Обидві сторони можуть забезпечити дочці належні умови проживання та виховання. Позивач працевлаштований, має житло та дохід. Відповідачка отримала в Іспанії документи, які дозволяють проживання, зараз також утримує та виховує дитину, яка з нею живе.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач не дає йому можливості спілкуватися з дочкою, до органу опіки та піклування з питання визначення порядку та способу участі у спілкуванні та вихованні дитини не звертався.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Виходячи зі встановлених обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю, яка опікується дитиною від народження, позаяк це відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у вже звичному їй за 2 роки перебування в Іспанії та безпечному для неї середовищі.

Малолітня дитина не повинна бути розлучена з матір`ю, тому в сукупності зі створенням нею необхідних умов для проживання дитини (зокрема, отримання документів проживання в іншій країні) та віку дитини суд дійшов висновку що визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме інтересам дитини, принципу забезпечення та врахування найкращих інтересів дитини та є пріоритетним під час вирішення цієї справи.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, в першу чергу, між батьками, визначене судами місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Відтак у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13,19,81,131,223,259,263-265,280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду впродовж 30 днів.

Повний текст рішення буде складений впродовж 10 днів.

Суддя: Д.О. Покопцева