Справа № 191/5888/23
Провадження № 2/191/1744/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Окладнікової О.І.,

за участю секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

розглянувши у підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Синельниківської міської ради про визнання права власності на гараж,

ВСТАНОВИВ:

29.12.2023 року до суду звернулася представник позивача - адвокат Третяк І.П. в інтересах ОСОБА_1 із позовною заявою до відповідача про визнання права власності на гараж.

У позовній заяві представник позивача посилалася на те, що на підставі рішення № 293 від 05.07.1991 року виконавчим комітетом Синельниківської міської ради народних депутатів прийнято рішення про дозвіл ОСОБА_1 на будівництво гаража розміром 4,0х6,0 біля СТО (№ НОМЕР_1 ) по вулиці Миру в м. Синельникове.

У 1991 році позивач збудував цегляний гараж по АДРЕСА_1 , загальною площею 24,4 кв.м., з погрібом П та цегляною оглядовою ямою № 1,що підтверджується технічним паспортом, виготовленим станом на 02.12.2021року на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно довідки Синельниківського підрозділу БТІ комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» № 44 від 25.01.2021 року, гараж розташований в АДРЕСА_1 за інвентаризований за ОСОБА_1 , право власності станом на 31.12.2012 року не зареєстроване.

Рішенням Синельниківської міської ради №313-15/VIII від 15 грудня 2021 року позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування гаражу, що розташована в АДРЕСА_1 під збудованим гаражем, відповідно до рішення виконкому Синельниківської міської ради від 05.07.1991 року.

Рішенням виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області № 45/0/8-22 від 14.02.2022року присвоєно гаражу Г-1 з погрібом П та оглядовою ямою № НОМЕР_2 , що збудований позивачем, поштову адресу: АДРЕСА_1 .

В Реєстрі будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, внесені дані про присвоєння адреси зазначеному гаражу 22.02.2022 року.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка площею 0,0030 га, кадастровий номер: :01:570:0005, на якій розташований вищезазначений гараж зареєстрована 06.11.2023 року відділом № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.

На теперішній час позивач вирішив узаконити збудований ним гараж і з даного питання він звернувся до Синельниківської міської ради, але йому було роз`яснено, що станом на теперішній час свідоцтво на право власності міською радою не видається і для оформлення права власності рекомендовано звернутись до державного реєстратора. Державним реєстратором в усній формі позивачу було повідомлено, що в адміністративному порядку зареєструвати право власності на цей гараж неможливо у зв`язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів на нього.

Ухвалою суду від 03.01.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі.

У сьогоднішнє підготовче засідання позивач не з`явився, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити.

Відповідач у підготовче засідання не з`явилася, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують.

Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до положень ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.3 та ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому засіданні та ухвалити рішення у справі.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Синельниківської міської Ради народних депутатів № 293 від 05.07.1991 року було надано дозвіл ОСОБА_1 на будівництво гаража розміром 4,0х6,0 біля СТО ( АДРЕСА_2 (а.с.4).

У 1991 році позивач збудував цегляний гараж по АДРЕСА_1 , загальною площею 24,4 кв.м., з погрібом П та цегляною оглядовою ямою № 1, що підтверджується технічним паспортом, виготовленим станом на 02.12.2021року на ім`я ОСОБА_1 (а.с.6-10).

Згідно довідки Синельниківського підрозділу БТІ комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» № 44 від 25.01.2021 року, гараж, розташований в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Загальна площа гаражу складає: 24,4 м.кв. За вищевказаною адресою знаходиться: Г гараж цегляний 1991 року, П погріб цегляний 1991 року, №1 оглядова яма цегляна 1991 року. Право власності станом на 31.12.2012 року в Синельниківському МБТІ не зареєстрована (а.с.12).

Рішенням Синельниківської міської ради №313-15/VIII від 15 грудня 2021 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування гаражу, що розташована в АДРЕСА_1 під збудованим гаражем, відповідно до рішення виконкому Синельниківської міської ради від 05.07.1991 року (а.с.5).

Рішенням виконавчого комітету Синельниківської міської ради Дніпропетровської області № 45/0/8-22 від 14.02.2022 року присвоєно гаражу Г-1 з погребом П та оглядовою ямою № НОМЕР_2 , що збудований ОСОБА_1 , поштову адресу: АДРЕСА_1 (зворотна сторона а.с.13).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка площею 0,0030 га, кадастровий номер: :01:570:0005, на якій розташований вищезазначений гараж зареєстрована 06.11.2023 року відділом № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (а.с.15).

Згідно ст. ст. 321, 317, 319 ЦК України, право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі. доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені статтею 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Норми статей 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 331 Цивільного Кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12).

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно ч. 1,2 ст.3 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 499 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року»).

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно», рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Отже, оскільки правовстановлюючі документи у позивача на гараж, збудований до 1992 року відсутні, суд вважає, що позов слід задовольнити, визнавши за ним право власності на вказане нерухоме майно.

При цьому, у відповідності до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України, суд переконався, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України та ст. 376 Цивільного Кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Синельниківської міської ради про визнання права власності на гараж задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , право власності на цегляний гараж Г, з погрібом П, оглядовою ямою №1, загальною площею 24,4 м?, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0030 га, кадастровий номер: :01:570:0005.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 25.03.2024 року.

Суддя О.І. Окладнікова