КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/13157/22-ц

номер провадження: 22-ц/824/896/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гребенченка Олексія Алімовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року у складі судді Остапчук Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної іпотечної установи (далі - ДІУ) про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит» (далі - АТ «Банк «Фінанси та кредит») листом від 09 червня 2021 року № 083-1035/21 повідомило її, що згідно акту приймання-передачі (активів та документів) від 01 липня 2020 року до договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 616, АТ «Банк «Фінанси та кредит» передало ДІУ права вимоги за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та AT «Банк «Фінанси та Кредит» від 26 травня 2005 року № 166-05-И. Указувала, що ДІУ листом від 05 липня 2021 року № 2758/32 підтвердила зазначене. AT «Банк «Фінанси та кредит» листом від 08 липня 2021 року № 083-1199/21 підтвердив відсутність будь-якої заборгованості за кредитним договором станом на 01 січня 2014 року.

Зазначала, що відповідно до пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (далі - Закон) вона звернулась до ДІУ із заявою про здійснення реструктуризації її зобов`язань за кредитним договором від 26 травня 2005 року № 166-05-И у порядку та на умовах, встановлених зазначеним Законом, яка була зареєстрована в ДІУ 21 липня 2021 року. На вимогу ДІУ від 26 липня 2021 року позивачка листом від 09 серпня 2021 року направила додаткові документи, необхідні для прийняття рішення стосовно здійснення реструктуризації.

Указувала, що предметом іпотеки є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих за кредитним договором. У вказаній квартирі, що є предметом іпотеки, проживає сім`я позивачки, а саме, її чоловік ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 Вказувала, що у її власності та у власності майнового поручителя ОСОБА_2 , відсутнє інше житлове нерухоме майно, придатне для проживання її сім`ї.

Зазначала, що відповідно до п.п.12 п.7 Розділу IV Закону днем проведення реструктуризації вважається день отримання кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя або заставодавця у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника, заяви про проведення відповідно до цього пункту реструктуризації. Кредитор зобов`язаний не пізніше 60 днів з дня реструктуризації здійснити всі обчислення, необхідні для проведення реструктуризації, та надіслати позичальнику, поручителю та іншим зобов`язаним за договором особам поштою рекомендованим листом інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів). Також відповідна інформація у письмовому вигляді безоплатно надається зазначеним особам особисто на їхню вимогу.

Наголошувала, що всупереч вимог Закону у визначений законодавством термін вона відповіді від відповідача не отримала. При її зверненні до ДІУ, вона отримала від секретаря установи інформацію про те, що відповідь їй відправлена 15 вересня 2021 року, але на іншу адресу. Стверджувала, що замість надання обчислень, необхідних для проведення реструктуризації, та інформації про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації, співробітники установи намагалися довільно на свій розсуд трактувати положення Закону та використовувати тільки частину його положень.

Звертала увагу, що вказана у листі заборгованість не була прострочена не тільки на 01 січня 2014 рок, а й на 01 січня 2016 року (дата, що зазначена у листі). Водночас після відступлення прав вимоги новий кредитор мав повідомити про це позивачку та надати реквізити для сплати коштів, однак цого зроблено не було. Вказувала, що про відступлення прав вона дізналась тільки з листа AT «Банк «Фінанси та кредит» від 09 червня 2021 року № 083-1035/21, у якому вказано, що акт приймання-передачі (активів та документів) підписаний тільки 01 липня 2020 року. Тому вважала безпідставним посилання ДІУ на період з 01 січня 2016 року. Крім того, оплату вона не могла здійснюватися через те, що ДІУ не повідомила її вчасно про зміну кредитора та реквізити для перерахування коштів. Також сума, вказана у листі є загальною заборгованістю і не може вважатися простроченою станом на 01 січня 2014 року (дату зазначену у Законі).

Наголошувала, що станом на 01 січня 2014 року у неї була відсутня прострочена заборгованість. Таким чином, відповідно до Закону обов`язковій реструктуризації підлягають як заборгованість за основним боргом так і заборгованість за нарахованими відсотками. Вимога про необхідність сплати процентів до проведення реструктуризації, що зазначена у листі ДІУ також є безпідставною та незаконною, оскільки в абз.3 п.п. 6 п.7 Розділу IV Закону вказано, що за результатами проведення реструктуризації на позичальника (особу, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) покладається такий вичерпний перелік зобов`язань перед кредитором: сплатити суму заборгованості із сплати процентів за користування кредитом за період до дня, що передує дню проведення реструктуризації, що вважається не погашеною за результатами проведення реструктуризації. Тобто спочатку повинна бути проведена реструктуризація заборгованості за основним боргом та заборгованості за нарахованими відсотками, а потім позивачка повинна буде сплачувати суму заборгованості із сплати кредиту, суму заборгованості із сплати процентів за користування кредитом за період до дня, що передує дню проведення реструктуризації, а також проценти за користування кредитом за період з дня проведення реструктуризації, що нараховуються на непогашений залишок суми кредиту, які будуть вважатися не погашеними за результатами проведення такої реструктуризації.

Крім того, вказувала, що Закон чітко визначає порядок реструктуризації не тільки основного боргу за кредитом та непогашених процентів, але й порядок перерахування розміру тих процентів, які були сплачені позичальником від дати укладення кредитного договору до дня проведення реструктуризації. Таким чином, враховуючи зазначене, листом від 20 вересня 2021 року позивачка звернулася до ДІУ з проханням щодо реструктуризації її зобов`язань за кредитним договором від 26 травня 2005 року № 166-05-И у порядку та на умовах, встановлених зазначеним Законом, відповідно до поданої нею заяви від 21 липня 2021 року.

Водночас, листом від 20 жовтня 2021 року № 4306/32 ДІУ повідомила позивачку, що вона, як кредитор, не пред`являє будь-які фінансові претензії або вимоги щодо сплати прострочених процентів до дати проведення реструктуризації боргових зобов`язань, крім обов`язкових платежів по погашенню процентів, які могли обліковуватися первинним кредитором станом на 01 січня 2014 pоку. За пропозицією ДІУ була проведена двостороння зустріч, на якій були досягнуті домовленості про можливість проведення реструктуризації та внесення зазначеного питання на розгляд керівництва ДІУ. Листом від 31 січня 2022 року позивачка в черговий раз запропонувала ДІУ провести досудове врегулювання спору. Однак листом від 16 лютого 2022 року № 733/32 ДІУ повідомила позивачку, що на теперішній час отримано повний пакет документів, необхідних для розгляду заяви. Розгляд заяви буде внесено в порядок денний чергового засідання уповноваженого колегіального органу. За результатом буде направлено офіційне інформаційне повідомлення про прийняте рішення. Проте, станом на день подання позовної заяви відповідач не надав ні рішення про проведення реструктуризації, ні обчислення, необхідні для проведення реструктуризації, та інформацію про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації (включаючи інформацію про всі наявні зобов`язання позичальника за результатами проведення реструктуризації станом на день проведення реструктуризації та новий графік платежів).

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила зобов`язати ДІУ провести реструктуризацію її зобов`язань за кредитним договором від 26 травня 2005 року № 166-05-И у порядку та на умовах, встановлених Законом України «Про споживче кредитування», відповідно до поданої нею заяви від 21 липня 2021 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки позивачкою не надано доказів та не доведено, які саме її права порушенні відповідачем ДІУ.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Гребенченко О.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки норми Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті є імперативними, а відповідач без достатньої правової підстави ухиляється від проведення реструктуризації, то це є порушенням прав позивачки, як споживача послуг.

Вказує, що суд першої інстанції помилково зазначив в рішенні про невідповідність наданого позивачкою до заяви про реструктуризацію пакету документів, посилаючись на відзив відповідача, який не ґрунтується на матеріалах справи.

Указує, що висновок суду про те, що позивачем не доведено, які саме її права порушені ДІУ, а також висновок про відсутність з боку позивачки жодних оплат, починаючи з 2015 року по кредитному договору, є помилковим, оскільки АТ «Банк «Фінанси та кредит» листом від 09 червня 2021 року повідомило позивачку, що згідно акту приймання- передачі (активів та документів) від 01 липня 2020 року до договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року банк передав ДІУ права вимоги за кредитним договором, укладеним між позивачкою та банком. За таких обставин, позивачка не знала та не могла знати, на які рахунки можливо сплачувати грошові кошти у період з 2015 року.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції чітко не зазначено вимоги якого пункту Закону не додержані позивачкою, що могло б слугувати підставою для відмови у позові.

Вважає, що суд першої інстанції помилково послався на наявність у Святошинському районному суді міста Києва справи № 760/29219/21 за позовною заявою ДІУ до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки провадження у справі №760/29219/21 відкрито 17 грудня 2021 року, тобто, після подання позивачкою заяви про реструктуризацію заборгованості.

Стверджує, що судом першої інстанції не проаналізовано належним чином вимоги закону щодо відсутності заборгованості позивачки за кредитом станом на 01 січня 2014 року та не надано оцінки доводам позивачки щодо допущених відповідачем порушень Закону щодо ненадання позичальнику в чотирнадцяти денний строк з дня отримання такої вимоги належним чином завіреної кредитором, до якого перейшли права кредитодавця внаслідок відступлення права вимоги, копії документа, яким визначено розмір плати, що сплачена за відступлення права вимоги.

Також вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки відповідачем подано відзив на позовну заяву із пропуском встановленого законом строку на таку процесуальну дію. Незважаючи на те, що як на підставу поважності причин пропуску строку на подання відзиву відповідач послався на збройну агресію російської федерації та наслідки запровадження в Україні карантинних обмежень, суд першої інстанції не врахував, що ДІУ, маючи власних юристів та користуючись послугами адвоката, мало змогу для вчасного реагування на позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ДІУ - адвокат Тодосієнко В.М. зазначає, що суд першої інстанції дійшов законного й обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Вказує, що пред`явленням даного позову позивачка намагається зменшити обсяг заборгованості за кредитним договором № 166-05-И від 26 травня 2005 року шляхом реструктуризації зобов`язань. Звертає увагу що реструктуризація боргу - це зменшення кредитного навантаження за договором кредитування завдяки зміні умов у кращий бік для позичальника, який не має можливості погасити поточну заборгованість. Однак у позовній заяві та апеляційній скарзі відсутня інформація та докази, що б могли підтвердити чи спростувати фінансовий стан боржників, які б доводили її неплатоспроможність протягом 6 років. Позивачка не надала доказів та не довела, які саме права порушенні ДІУ. Навпаки, з 2015 року боржники не здійснили жодних оплат по кредитному договору. ДІУ намагалася актуалізувати дані по кредитному договору позивачки та уточнити дані для проведення реструктуризації, тому просила пред`явити документи, що підтверджують інформацію про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника, поручителя) та членів його сім`ї, місце реєстрації та місце мешкання. Однак від позивачки було отримано категоричну відмову надати інформацію, щодо складу сім`ї та місця реєстрації чи місця мешкання поручителя ОСОБА_2 . Звертає увагу, що заява скаржника про проведення реструктуризації кредитної заборгованості за кредитним договором № 166-05-И від 26 травня 2005 року не містила повного пакету документів для проведення реструктуризації, про що свідчать багаточисленні звернення позивача та надання запитуваної інформації відповідачу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 травня 2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та кредит», перейменованого в подальшому на ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», та ОСОБА_1 був укладений кредитним договір №166-05-И, за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності кредитні кошти у сумі 49 000 доларів США, зі сплатою 12% річних на строк до 26 травня 2025 року (а.с.38-43).

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 10 червня 2005 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку в заставу (іпотеку) нерухоме майно, а саме, 2-х кімнатну квартиру, загального площею 47,4 кв.м, житловою площею 29,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

АТ «Банк «Фінанси та кредит» листом від 09 червня 2021 року № 083-1035/21 повідомило позивачку, що згідно акту приймання-передачі (активів та документів) від 01 липня 2020 року до договору відступлення права вимоги № 17/4-В від 11 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 616, АТ «Банк «Фінанси та кредит» передало ДІУ права вимоги за кредитним договором № 166-05-И від 26 травня 2005 року , укладеним між ОСОБА_1 та AT «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.12-13).

Також відповідач ДІУ є іпотекодержателем заставного майна, що підтверджується індексним номером витягу № 44490824 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.

21 липня 2021 року до ДІУ надійшла заява ОСОБА_1 , в якій вона просила здійснити реструктуризацію її зобов`язань за кредитним договором № 166-05-И від 26 травня 2005 року у порядку та на умова, встановлених п.7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (а.с.21-22).

Листом від 26 липня 2021 року № 3086/32 ДІУ повідомила ОСОБА_1 про те, що надана нею інформація підлягає уточненню в частині надання кредитору документів, що підтверджують інформацію, зазначену у заяві (документи про склад сім`ї, про доходи іпотекодавця (позичальника та/або майнового поручителя) та членів його сім`ї, місце реєстрації та місце мешкання. Тому ДІУ просила позивачку надіслати оригінали документів до 10 серпня 2021 року.

На виконання листа ДІУ, позивачка надіслала на адресу ДІУ документи стосовно складу сім`ї, а також про доходи її та її чоловіка ОСОБА_2 , які було отримано відповідачем 09 серпня 2021 року.

Того ж дня, тобто 09 вересня 2021 року, ДІУ у листі за №3694/32-1 повідомило ОСОБА_1 про те, що за даними первинного бухгалтерського обліку вона, як боржник, за період часу з 01 січня 2016 року по 09 вересня 2021 року не здійснила жодного погашення за кредитним договором № 166-05-И від 26 травня 2005 року, укладеним між нею та AT «Банк «Фінанси та Кредит», чим грубо порушила умови договору. Станом на 08 вересня 2021 року прострочена заборгованість за кредитним договором становить 68 018,96 доларів США, з яких: 38 309 доларів США - заборгованість за основним боргом; 29 709, 96 доларів США - заборгованість за відсотками. ДІУ просила ОСОБА_1 повідомити щодо можливості та згоди погашення процентів, нарахованих за період до дня, що передує дню проведення реструктуризації (дата подачі заяви про проведення реструктуризації) (а.с.26-27).

20 вересня 2021 року на адресу ДІУ надійшов лист ОСОБА_1 від 17 серпня 2021 року, в якому вона повідомила, що сума заборгованості за кредитним договором є загальною заборгованістю і не може вважатися простроченою станом на 01 січня 2014 року, а вимога ДІУ про необхідність сплати процентів до проведення реструктуризації є безпідставною, оскільки не ґрунтується на положеннях абз.3 п.п.6 п.7 розділу IV Закону (а.см.28-30).

Листом від 20 жовтня 2021 року № 4306/32 ДІУ повідомила ОСОБА_1 про те, що вона як кредитор, не пред`являє будь-які фінансові претензії або вимоги щодо сплати прострочених процентів до дати проведення реструктуризації боргових зобов`язань, крім обов`язкових платежів по погашенню процентів, які могли обліковуватися первинним кредитором станом на 01 січня 2014 року.

31 січня 2022 року на адресу ДІУ надійшов лист ОСОБА_1 , в якому вона запропонувала ДІУ провести досудове врегулювання спору відповідно до п.7 розділу IV«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» реструктуризації зобов`язань за кредитним договором за її заявою від 21 липня 2021 року.

У відповідь ДІУ своїм листом від 16 лютого 2022 року за №733/32 повідомила позивачку, що розгляд її заяви буде внесено в порядок денний чергового засідання уповноваженого колегіального органу та за результатами розгляду буде направлено офіційне інформаційне повідомлення про прийняте рішення кредитором.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит. Реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.

23 квітня 2021 року набув чинності Закон України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» і розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 7, яким передбачено, що зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом.

Згідно з п.п. 2 п.7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» для проведення обов`язкової реструктуризації вимагається виконання хоча б однієї з таких умов, зокрема, у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

Крім того, п.п. 3 п.7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом, крім таких випадків: у разі наявності на день набрання чинності цим пунктом у суді відкритого провадження у справі, предметом спору в якій є права та обов`язки сторін за договором, щодо реструктуризації зобов`язань за яким подається заява, та/або права та обов`язки сторін за іпотечним договором, укладеним для забезпечення виконання передбачених цим договором зобов`язань, та/або договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, та відсутності рішення суду, що набрало законної сили, заява про проведення реструктуризації може бути подана після спливу тримісячного строку з дня набрання чинності цим пунктом, але не пізніше двох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду в такій справі.

Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2022 рокуув справі № 592/11862/21 (провадження № 61-7659св22) дійшов висновку, що існування між боржником та кредитором спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором, виключає можливість задоволенні позову про зобов`язання кредитора провести реструктуризацію заборгованості відповідно до розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалося вище, у листі ДІУ від 09 вересня 2021 року №3694/32-1 повідомила ОСОБА_1 про те, що за даними первинного бухгалтерського обліку вона, як боржник, за період часу з 01 січня 2016 року по 09 вересня 2021 року не здійснила жодного погашення за кредитним договором № 166-05-И від 26 травня 2005 року, укладеним між нею та AT «Банк «Фінанси та Кредит», чим грубо порушила умови договору. Станом на 08 вересня 2021 року прострочена заборгованість за кредитним договором становить 68 018,96 доларів США. ДІУ просила ОСОБА_1 повідомити щодо можливості та згоди погашення процентів, нарахованих за період до дня, що передує дню проведення реструктуризації.

Проте ОСОБА_1 не виконала вказану вимогу ДІУ та повідомила, що вимога відповідача про погашення заборгованості є безпідставною і не ґрунтується на вимогах Закону.

Таким чином, в ході перемовин між боржником ОСОБА_1 і кредитором ДІУ про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором від 26 травня 2005 року №166-05-И, укладеним між ОСОБА_1 та AT «Банк «Фінанси та Кредит», дійсно виник спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором, що виключає можливість задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 26 вересня 2022 року в справі № 592/11862/21 (провадження № 61-7659св22)).

При цьому, колегія суддів враховує, що такий спір, який виник між сторонами, в подальшому став підставою для звернення ДІУ до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором від 26 травня 2005 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що норми Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті є імперативними, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки імперативність норми закону застосовується виключно за наявності для цього передбачених таким законом підстав та передумов. Такою підставою у даному випадку є саме відсутність між боржником та кредитором спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що, не отримавши доказів про перехід права вимоги до відповідача за кредитним договором, позивачка не могла знати, на які рахунки можливо сплачувати грошові кошти у період з 2015 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачка не надала суду будь-яких доказів того, що у період з 2015 року і до її повідомлення про зміну кредитора, вона вживала заходи щодо сплати заборгованості за кредитним договором від 26 травня 2005 року № 166-05-И на користь первісного кредитора - AT «Банк «Фінанси та Кредит».

Інші доводи та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі також не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гребенченка Олексія Алімовича залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 25 березня 2024 року.

Головуючий

Судді: