Справа № 509/4709/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

визнання права власності на 1/2 частину квартири,-

ВСТАНОВИВ:

14 серпня 2023 року позивач звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом в якому просив поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за нею частину квартири АДРЕСА_1 та вирішити питання про судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.09.2007 року по 05.07.2023 року. У період шлюбу та за спільні кошти позивачем та відповідачем була придбана у власність квартира АДРЕСА_2 .

Підтвердженням виникнення права власності на квартиру є Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 340291371 від 25.07.2023 року.

Після розірвання шлюбу відповідач відмовилась від поділу квартири із позивачем мирним (позасудовим) шляхом, у зв`язку із чим позивач змушений був звернутися з даним позовом до суду.

17.08.2023 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

22.01.2024 року представником відповідача адвокатом Михайловою Ю.А. подано відзив, в якому остання вказала, що позивачем не доведено той факт, що його право порушується або не визнається відповідачем ОСОБА_2 , відповідно на цій підставі у задоволенні позову вважала необхідним відмовити

15.03.2024 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та розгляд справи у її відсутність . Також зазначила, що наслідки подання цієї заяви передбачені ЦПК України їй роз`яснені та зрозумілі. Просила суд прийняти вказану заяву та задовольнити її.

15.03.2024 року на адресу суду через електронний суд надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про відмову від стягнення судового збору в сумі 5223,20 гривень.

В підготовче засідання позивач не з`явився, представник позивача була повідомлена належним чином про час, дату та місце судового засідання. Від його імені та в його інтересах адвокатом Глух Н.А. 18.03.2024 року подано заяву про проведення підготовчого судового засідання за відсутності позивача та підтримання позовних вимог в повному обсязі.

Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши подані заяви сторін, письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні 29.09. 2007 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_3 ».

За рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.07.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 шлюб розірвано. Рішення набуло законної сили 07.08.2023 року ,

Під час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_2 .

Реєстрація права власності на квартиру з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 237 за відповідачем ОСОБА_2 02.11.2016 року підтверджена інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартири від 25.07. 2023 року № 340291371.

Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини щодо розподілу спільного майна подружжя врегульовано Сімейним кодексом України (далі СК).

Відповідно достатті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина першастатті 70 СК України).

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11 вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові №6-801цс16 від 07.09.2016 року ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК).

Статтею 71 СК визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В даному випадку предметом розподілу є об`єкт який вважається спільним майном подружжя враховуючи принцип презумпції спільності визначений у ст. 60 СК квартира.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

З огляду на ч. 2 ст. 364 ЦК України, виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Також, стаття 369 ЦК України вказує,що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою,а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову, а саме визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Сторона позивача в заяві відмовилися від стягнення з відповідача витрат про сплату судового збору в сумі 5223, 20 грн, тому суд приймає таку відмову.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (ч.1,2 ст. 141 ЦПК).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Таким чином слід повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову в розмірі 5223, 20 грн що становить 2616,60 грн (дві тисячі шістьсот шістнадцять ) грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60,61,69,70,71,163,368,372 СК України, ст.ст.12,81,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири задовольнити.

Визнати право власності на 1/2 (одну другу) частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4 масив ж/масиву «Ульянівка», будинок 20, за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Повернути позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову згідно квитанції № 9314-4566-7939-8936 від 11.08.2023 року на суму 5223,20 грн., що становить 2616 (дві тисячі шістсот шістнадцять) грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи законної сили після закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.І.Бочаров