Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
У Х В А Л А

01.01.2024 року м. Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання О.М.Стрижак, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника відповідача Я.Ю.Федьо - адвокатеси Б.М. Дидинської про забезпечення позову в рамках розгляду цивільної справи за позовом Ужгородського зонального відділу ВСП до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Виноградівського районного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа за позовом Ужгородського зонального відділу ВСП до ОСОБА_1 , третья особа ПАТ «Страхова Компанія «Українська Страхова Група» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Ухвалою суду від 23.11.2023р. провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 03.01.2024р.

29.12.2023р. від представника відповідача Я.Ю.Федьо- адвокатеси Б.М. Дидинської до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якому він просить: накласти арешт на транспортний засіб марки на автомобіль марки «Toyota Land Cruiser Prado», військовий номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться на балансі Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку за адресою: АДРЕСА_1 та оголошення заборони на його відчуження.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що Позивач просить стягнути з відповідача на його користь за завдану йому матеріальну шкоду суму 368 795.00 гривень та судовий збір в розмірі 5531.94 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно Висновку експерта Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за №СЕ-19/10-23/6720-АВ від 21.07.2023 року ринкова вартість колісного транспортного засобу, станом цін на 10.07.2023 року становить 525 595.00 грн./ п`ятсот двадцять п`ятсот дев`яносто п`ять гривень 00 копійок/. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки Mercedes-Bens Sprinter 316 CDI ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована у ПАТ СК «УСК». 31.08.2023 року на рахунок Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку ПАТ СК «УСК» відшкодувало страхову суму у розмірі 156 800 /сто п`ятдесят шість тисяч вісімсот гривень/. Таким чином , позивач просить стягнути матеріальний збиток на суму 368 795.00 гривень з відповідача на користь Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку, тобто різницю між ринковою вартістю автомобіля станом на час проведення експертизи та сумою відшкодованою страховою компанією. Крім того , при розрахунку матеріальної шкоди від суми 368 795.00 гривень мінусується залишкова вартість транспортного засобу марки Toyota Land Cruiser Prado, військовий номерний знак НОМЕР_1 . У Висновку експерта за №СЕ-19/10-23/6720-АВ від 21.07.2023 року Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України відсутня залишкова вартість транспортного засобу, що суттєво впливає на розмір матеріальної шкоди.

Для усунення цього недоліку необхідно призначити повторну товарознавчу експертизу. Для цього має бути в наявності автомобіль марки Toyota Land Cruiser Prado, військовий номерний знак НОМЕР_1 , а відтак, з метою збереження автомобіля та огляду необхідно забезпечити позов шляхом заборони позивачу відчужувати автомобіль марки Toyota Land Cruiser Prado, військовий номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться на балансі Ужгородського зонального відділу Військової служби правопорядку, на його думку існує об`єктивна необхідність у забезпеченні позову, оскільки невжиття заходів забезпечення ускладнить, або унеможливить виконання судового рішення та утруднить ефективний захист його законних прав.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом, яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1 -1 ) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, наявне у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення суду.

При розгляді заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права власності (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. При цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмету позову (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного суду від 15.01.2019 у справі № 915/870/18).

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS №005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини ).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії ЄСПЛ зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20.07.2004 у справі Шмалько проти України вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач Ужгородський зональний відділ Військової служби правопорядку звернувся з позовомдо ОСОБА_1 , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Українська страхова група» / скорочена назва ПАТ СК «УСК» та просить стягнути з відповідача на його користь за завдану йому матеріальну шкоду суму 368 795.00 гривень та судовий збір в розмірі 5531.94 гривень.

Відповідно до п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову від 22 грудня 2006 року № 9 позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки відповідача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Разом з тим слід зазначити, що до заяви про забезпечення позову не додано будь-яких доказів того, що позивач намагається уникнути виконання судового рішення або ж вживає заходи щодо відчуження належного йому автомобіля.

Посилання представника відповідача у заяві про забезпечення позову на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим призначення в даній справі повторної товарознавчої експертизи, не є обґрунтованою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість призначення в даній справі повторної товарознавчої експертизи, а відтак необхідності накладення арешту на автомобіль, без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів відповідача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд не може визнати застосування забезпечення позову у даному випадку законним та доцільним, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача.

Керуючись ст.ст.149-153,154,157 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача Я.Ю.Федьо- адвокатеси Б.М. Дидинської про забезпечення позову в рамках розгляду цивільної справи за позовом Ужгородського зонального відділу ВСП до ОСОБА_1 , третья особа ПАТ «Страхова Компанія «Українська Страхова Група» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП- залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання суддею в порядку передбаченому ч.2 ст.261 ЦПК України та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 15 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий А. А. Надопта