ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 березня 2024 року

м. Харків

справа № 643/2672/23

провадження № 22-ц/818/1134/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання та гаряче водопостачання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року, ухвалене суддею Семеновою Я.Ю., -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання та гаряче водопостачання.

В обгрунтування позову зазначає, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надає їм КП «Харківські теплові мережі. Між тим, внаслідок несвоєчасної оплати комунальних послуг за період з 01 листопада 2013 року по 31 січня 2022 року за ними утворилась заборгованість в розмірі 94 782,40грн., які остання добровільно сплатити відмовляються.

Просить суд стягнути солідарно з відповідачів на їх користь заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 березня 2013 року по 23 лютого 2022 року за ними утворилась заборгованість в розмірі 94 782,40грн., а також судовий збір у розмірі 2 684грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року позов КП «Харківські теплові мережі» - задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з опалення та гарячого водопостачання за період з 01 квітня 2017 року по 31 жовтня 2017 в розмірі 5 825,41грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з опалення та гарячої води за період з 01 листопада 2017 року по 31 січня 2022 в розмірі 66 257,64грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КП «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2041,18грн., стягнувши з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 по 707,88грн. з кожного, з ОСОБА_3 - в сумі 625,42грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що КП «Харківські теплові мережі» не зазначено поважної причини, пов`язаної з карантинними обмеженнями, пропуску строку позовної давності, не надано належних доказів на підтвердження цих обставин, а тому вважає, що у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для стягнення з них вказаної заборгованості.

Вказує, що саме по собі посилання у заяві про поновлення процесуальних строків на те, що діє загальнодержавний карантин є безпідставними, оскільки таке твердження має бути належним чином обґрунтовано.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач ОСОБА_3 у період нарахування заборгованості за період з 01 листопада 2013 року по 06 жовтня 2017 року не була повнолітньою, тому відсутні підстави для стягнення з неї заборгованості за вказаний період.

У зв`язку із чим, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з теплопостачання та підігріву води у розмірі 94 782,40 гривень, яка виникла в період з 01.11.2013 по 31.01.2022, з яких: відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають заборгованість перед позивачем за послуги з опалення та гарячої води за період з 01 листопада 2013 року по 30 жовтня 2017 у розмірі 27 525,77 гривень; відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають заборгованість перед позивачем за послуги з опалення та гарячої води за період з 01 листопада 2017 року по 31 січня 2022 року у розмірі 67 256,63 гривень.

Разом з тим, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності за період з 01 листопада 2023 року по 31 березня 2017 року, тому підстав для стягнення заборгованості за вказаний період відсутні. А тому стягненню підлягає заборгованість з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 01 квітня 2017 року по 31 жовтня 2017 року в розмірі 5 825,41грн.; а з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за період з 01 листопада 2017 року по 31 січня 2022 року в розмірі 66 257,64грн.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи із наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачами послуг з теплопостачання, які надає їм КП «Харківські теплові мережі». За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання умов договору про надання послуг постачання теплової енергії .

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, визначено споживача теплової енергії, як фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичну особу, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості по особовому рахунку НОМЕР_2 за відповідачем мається заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 жовтня 2014 року по 31 січня 2022 року у розмірі 70 972,87грн. Із змісту зазначеного розрахунку вбачається, що відповідачу нараховувалися об`єми наданих послуг з опалення.

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Згідно ст. 64 ЖК України наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг теплової енергії шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за період з 01.11.2013 по 31.01.2022 відповідачі мають заборгованість за послуги з централізованого опалення та підігріву води в розмірі 94 782,40грн.

Доказів того, що послуги відповідачам не надавались, що вони не користувалися наданими послугами і потреби в таких послугах не мали, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено.

З огляду на зазначене, суд, колегія суддів, вважає доведеним позивачем факт невиконання відповідачами обов`язку щодо оплати вартості отриманих послуг з теплопостачання та підігріву води в період з 01 листопада 2013 року по 31 січня 2022 року у розмірі 94 782,40грн.

Разом з тим, як убачається з наданого позивачем розрахунку та змісту позовної заяви, позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01 листопада 2013 року по 31 січня 2022 року, у тому числі, з відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була неповнолітньою у період з листопада 2013 року по 06 жовтня 2017 року включно.

Положеннями ст. 64 ЖК України встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

За змістом ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Правилами ч. 1 ст. 34 ЦК України унормовано, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Також, спірні правовідносини не підпадають під вимоги ст. 33 ЦК України, якою передбачено цивільна відповідальність неповнолітньої особи.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованості за послуги теплопостачання за період з 01 листопада 2013 року по 06 жовтня 2017 року задоволенню не підлягають, позаяк вона у вказаний період була неповнолітньою, а тому не повинна нести відповідальність за зобов`язаннями щодо сплати заборгованості за послуги з опалення та гарячу воду за вказаний період часу.

За вказаних обставин, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають заборгованість перед позивачем за послуги з опалення та гарячої води за період з 01 листопада 2013 року по 06 жовтня 2017 включно у розмірі 27 525,77грн. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають заборгованість перед позивачем за послуги з опалення та гарячої води за період з 07 жовтня 2017 року по 31 січня 2022 року у розмірі 67 256,63грн.

В суді першої інстанції відповідачами заявлялось клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки заявлені позовні вимоги виходять за межі строку позовної давності у три роки.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу)

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 чт.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, датою звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною 06 квітня 2023 року, а період нарахуванням останнім заборгованості становить 01 листопада 2013 року по 31 січня 2022 року включно.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку (пункт 1 постанови № 211 з наступними змінами).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року).

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк його дії.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду 06 вересня 2023 року у справі №910/18489/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 947/8885/21.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, на пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Харківські теплові мережі» із даною позовною заявою до суду 24 травня 2023 року та період нарахування останнім заборгованості з 01 березня 2013 року по 23 лютого 2022 року, трирічний строк позовної давності щодо платежів за період з 01 березня 2013 року по 11 березня 2017 року включно позивачем пропущено.

Враховуючи викладене стягненню підлягає заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року (в межах позовних вимог), при цьому: з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 12 березня 2017 року по 06 жовтня 2017 року, а з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за період з 07 жовтня 2017 року по 31 січня 2022 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до положень ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У додаткових пояснення наданих суду першої інстанції представник КП «Харківські теплові мережі» (у випадку застосування строку позовної давності судом) просило стягнути заборгованість за послуги з теплопостачання в межах строку позовної давності: з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з 01 квітня 2017 року по 31 жовтня 2017 року в розмірі 5 825,41грн., а з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за період з 01 листопада 2017 року по 31 січня 2022 року в розмірі 66 257,64грн.

Вказаний розмір заборгованості за вказаний позивачем періоди підтверджуються наданим останнім розрахунком заборгованості, який відповідачами не спростовано (а.с.101).

Посилання відповідачів в апеляційній скарзі на Закон України від 18 червня 2020 року№731-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким передбачено обов`язок заявника протягом 20-ти денного строку з часу набрання чинності цим Законом заявити про продовження процесуального строку, зокрема щодо позовної давності є помилковим.

Даним Законом внесені зміни до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Що стосується Цивільного кодексу України, то даним Законом до нього змін внесено не було.

Як зазначалось вище, у діючій редакції пункту 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Позовна давність регулюється статтями 256-268 ЦК України, тобто нормами матеріального, а не процесуального права.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 березня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

Ю.М. Мальований