Справа № 454/261/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Калиш В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Бордюк М.Й.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб ОСОБА_2 , Державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук Андрія Ігоровича про визнання права власності на частку в будинковолодінні та з інших суміжних прав,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд та просить визнати будинковолодіння по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_4 , визнати за ним право власності на 67/100 ідеальних частин та за відповідачкою 33/100 ідеальних частин цього будинку, припинивши право спільної сумісної власності; скасувати право власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок; визнати недійсними укладені 30.09.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір довічного утримання, предметом яких є спірне будинковолодіння та земельна ділянка на якій він розташований; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірні будинковолодіння та земельну ділянку.

Свої вимоги мотивує наступним.

Його батьки за життя збудували спірний житловий будинок та надвірні будівлі до нього, які були зареєстровані за батьком ОСОБА_5 .

У вказаному будинку були зареєстровані батьки, він та його брат ОСОБА_3 .

Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після його смерті спірний житловий будинок з надвірними будівлями (колодязь, туалет) успадкувала за заповітом його мати ОСОБА_4 . До складу спадкового майна не увійшла літня кухня на вбиральня, які мати узаконила після прийняття спадщини.

Даний житловий будинок був його та його сім`ї постійним місцем проживання до 2022 року, коли відповідач ОСОБА_3 силою та психологічним тиском видворив їх з вказаного житла.

ОСОБА_3 в 1982 році був знятий з реєстрації місця проживання в спірному будинку та поданий час не живе там.

В 2001 році зі згоди матері він власними силами та за власні кошти побудував на території будинковолодіння цегляний гараж, та цегляний навіс, а в 2005 році та в 2007 році збудував ще два дерев`яні навіси (один з металевими опорами). Також, ним влаштована нова огорожа навколо будинковолодіння та земельних ділянок та ворота з хвірткою.

Він також суттєво покращив успадкований матір`ю житловий будинок (індивідуальне опалення, підведення газопроводу, води та влаштування водовідведення тощо).

Сарай та літня кухня були ним покращені за рахунок обмурування стін, підведення води, влаштування водовідведення, підведення газу, заміни дверей, облицювання плиткою, обмощення літньої кухні тощо.

У двір будинковолодіння він провів трифазну електролінію, подвір`я замощено бруківкою.

За власний рахунок та за власні кошти зі згоди матері він покращив будинковолодіння та на даний час його вартість збільшилася на 66,9%, а тому вважає, що набув права співвласності на таке.

Рішенням суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про зняття позивача та його сім`ї з реєстрації місця проживання в будинку.

Без його відома відповідач ОСОБА_3 вивіз їх матір ОСОБА_4 в м.Житомир, де між ними укладено оскаржувані договори довічного утримання, відповідно до яких мати передала брату покращені ним будинок з господарськими будівлями, в тому числі з тими, які збудував він за власні кошти та власними силами, а також земельну ділянку, на якій такі будівлі розташовані.

Вказані договори порушують його права як співвласника, оскільки він покращив житловий будинок і господарські будівлі за власний кошт та власними силами та між ним та матір`ю не було угод про інше, то вказане майно є їх спільною сумісною власністю.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позов, у якому на заперечення позовних вимог зазначив, що житловий будинок збудований його матір`ю та батьком та мати успадкувала такий після смерті батька та стала законним одноосібним власником житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований. Після укладення договорів довічного утримання він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, в якій вказала, що після смерті чоловіка вона стала одноосібним власником спірного житлового будинку, який вони вдвох збудували, перебуваючи в шлюбі.

Вона не надавала позивачу дозволу на проведення робіт з покращення будинку та господарських споруд. Висновки експерта щодо вартості проведеного покращення вважає нікчемними, оскільки вона не замовляла проведення таких та експертом використано застарілі дані.

Позивачем не надано доказів перебування спірного нерухомого майна в спільній власності та доказів здійснення ним покращень, які слали 67/100 вартості будинковолодіння.

Реєстрація позивача в належному їй житловому будинку не створює підстав для набуття ним права власності на це житло та земельну ділянку, а внесені ним кошти на поліпшення будинковолодіння не надають йому права на частку в такому, оскільки він як мешканець повинен приймати участь в здійсненні ремонту будинку.

В будинку було проведено лише поточний ремонт без капітального переобладнання, а тому такий не може бути предметом визнання його спільною власністю, оскільки значних перетворень житловий будинок не зазнав, поліпшення не мали наслідком створення нової речі як окремого об`єкту, зовнішніх розмірів будинку не змінено та перетворення, які відбулися не можна вважати істотними.

Також, в утриманні будинку приймав участь ОСОБА_3 .

Вважає, що позов подано з надуманих підстав.

Позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзиви та зазначив, що відповідачу ОСОБА_3 було відомо, що він зі своєю сім`ю все життя проживав у спірному житловому будинку.

Він покращив спірний житловий будинок зі стану, в якому мати успадкувала такий, до стану, в якому він зараз перебуває. Також зі згоди матері він побудував гараж та три навіси, встановив нову огорожу навколо будиковолодіння та земельної ділянки.

ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем, оскільки йому не було відомо, що мати не мала права відчужувати спірне нерухоме майно, оскільки частка в цьому майні належить йому.

Заперечуючи проти висновків експерта відповідачка ОСОБА_4 не спростувала їх та не надала інших висновків.

Зазначив, що норми Цивільного кодексу не містять вимоги про обов`язковість письмової згоди власника на поліпшення спільного майна.

Згода матері була усною, а угоди про інше між ними не було. Вона як власник не заперечувала щодо здійснення будівельних робіт та покращенні будинковолодіння.

Третя особа ОСОБА_2 подала пояснення на відзиви, в яких зазначила обставини, тотожні тим, що вказав позивач ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_4 подала заперечення на пояснення ОСОБА_2 , в яких вказала, що ОСОБА_1 припинив проживати в спірному житловому будинку з власної ініціативи, оскільки відмовився доглядати за нею та вона за власні кошти наймала працівників. Також витрати ніс її син ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 подав заперечення на відповідь позивача та вказав, що покликання ОСОБА_1 на те, що їх мати не мала права відчужувати спірне нерухоме майно вважає нікчемними, оскільки остання успадкувала вказане майно за заповітом, а тому була законним власником цього майна.

З огляду на вказане, він добросовісно набув право власності на зазначене майно.

Відповідачка ОСОБА_4 подала заперечення на відповідь ОСОБА_1 , в яких зазначила, що вона не надавала позивачу ні письмового, ні усного дозволу на будівництво гаражу та трьох навісів.

Окрім того, грошові кошти на будівництво таких споруд надавав також відповідач ОСОБА_3 , однак ці будівлі не були прийняті до експлуатації.

Влаштування огорожі здійснювали сторонні робітники, яких вона наймала за власні кошти.

Позивач з власної ініціативи вживав заходів щодо покращення майна як орендар і це не надає йому права власності на це майно, оскільки участь в цьому приймали також вона та відповідач ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 подав пояснення на заперечення відповідачів, у яких заперечив ту обставину, що ОСОБА_4 не надавала згоди на здійснення ним будівництва надвірних споруд, влаштування огорожі, а також участь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в будівництві цих споруд.

Настояв на тому, що мати не мала права відчужувати спірне нерухоме майно на користь брата, так як він набув право на частку за рахунок своєї праці та коштів за погодженням з матір`ю.

Він та його сім`я не залишали спірне житло самостійно.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що встановлено з свідоцтва про народження.

З атестата встановлено, що ОСОБА_1 в 1977 році закінчив Великомостівську середню загальноосвітню школу.

З диплому встановлено, що ОСОБА_1 в 1978 році вступив до Львівського сільськогосподарського інституту, який закінчив у 1983 році.

06.08.1994р. позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_8 , що стверджується свідоцтвом про шлюб, свідоцтвами про народження.

З довідки від 12.03.2019р., довідки від 03.09.2020р., довідки №2689 від 30.12.2021р., довідки 2687 від 30.12.2021р., довідки №2686 від 30.12.2021р., довідки №66 від 17.01.2022р., довідки №2688 від 30.12.2021р., довідки №67 від 17.01.2022р., 2690 від 30.12.2021р. та витягу з будинкової книги встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 24.11.1988р. зареєстрований по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зареєстрована з 11.11.1994р., ОСОБА_7 - з 19.11.1998р., ОСОБА_8 - з 19.11.1998р., відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована за вказаною адресою з 10.05.1973р.

З матеріалів інвентаризаційної справи встановлено, що ОСОБА_5 на підставі рішення Виконкому Велтикомостівської міської ради №91 від 21.04.1966р., договору від 11.11.1966р. здійснив будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 ,який прийнято до експлуатації відповідно до акта від 04.02.1973р., рішення виконкому Великомостівської міської ради №23 від 06.02.1973р., на підставі яких 22.03.1973р. видано реєстраційне посвідчення про право власності ОСОБА_5 на зазначене будинковолодіння. Станом на 27.02.202р. в житловому будинку по АДРЕСА_1 виявлено, що житлова площа змінилася з 42,0кв.м до 45кв.м за рахунок демонтування печей та на земельній ділянці в 1980 році побудовано господарську будівлю з літньою кухнею (Б1) та в 1986 році гараж (Г1).

Також, в матеріалах інвентаризаційної справи наявна довіреність від 06.12.2019р., якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси з усіма необхідними повноваженнями по всіх питаннях, які її будуть стосуватися у всіх органах, організаціях, підприємствах, установах, товариствах, об`єднаннях, незалежно від їх форми власності, в тому числі здійснювати управління належним їй житловим будинком АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.12.1982р.

Рішенням Виконавчого комітету Великомостівської міської ради №143 від 11.11.1082р. узаконено будівництво сараю розміром 9м х 5,5м на існуючій присадибній ділянці по АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_5 .

З реєстраційного посвідчення від 23.12.1982р. встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

З технічного паспорта встановлено, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 та прибудова до нього збудовані в 1972 році, ганок - в 1980 році, вбиральня - в 1980 році, гараж - в 1986 році, навіс цегляний - в 2001 році, навіс дерев`яний - в 2005 році, навіс дерев`яний на металевих опорах - в 2007 році.

З висновку експертного будівельно-технічного дослідження №4-20Д від 16.03.2020р. вбачається, що вартість проведених в господарстві по АДРЕСА_1 робіт в , список яких надав ОСОБА_1 , становить 283195грн.

З висновку експертного будівельно-технічного дослідження №14-20Д від 13.10.2020р. вбачається, що загальна вартість будинковолодіння по АДРЕСА_1 становить 423041грн. та частка по вартості проведених будівельно-ремонтних робіт складає 66,9%. Загальна вартість житлового будинку станом на 16.03.2020р. становить 208678грн., вартість будівельних робіт по житловому будинку - 95598грн.., частка вартості проведених будівельно-ремонтних робіт в житловому будинку складає 45,8%.

З відповіді Великомостівської міської ради від 09.05.2023р. та відповіді Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» №2118 від 18.05.2023р.вбачається, що ОСОБА_4 не зверталася зі скаргами, заявами, зверненнями щодо проведення ОСОБА_1 будівництва господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05.10.2022р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

30.09.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зобов`язався надати їй довічне утримання у виді забезпечення грошовими ресурсами.

30.09.2020р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, за умовами якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а ОСОБА_3 зобов`язався надати їй довічне утримання у виді забезпечення грошовими ресурсами.

З витягів від 30.09.2020р. встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та належні до нього господарські будівлі і споруди, а саме: прибудову «А2», сходи «А3», господарську будівлю з літньою кухнею «Б1», вбиральню «В1», гараж «Г1», ворота і хвіртку «1», огорожу «2», огорожу «3», колодязь «К», а також земельну ділянку площею 0,1га, призначену ддля будівництва і обслуговування зазначеного будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на які нотаріусом накладено заборону на підставі зазначених договорів довічного утримання.

Свідок ОСОБА_9 , в судовому засіданні показав, що допомагав ОСОБА_1 проводити водопровід, будувати піч, проводити газопровід (копали траншею, ізолювали труби) та трифазну лінію електропередачі, влаштовувати огородження прибудинкової території та городу сіткою, будувати гараж в господарстві по АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 не заперечувала проти проведення цих робіт.

В даному будинку постійно проживав ОСОБА_1 з сім`єю та ОСОБА_4

ОСОБА_3 у вказаному житловому будинку не проживав та не приймав участі в здійсненні вищевказаних робіт.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 з сім`єю та ОСОБА_4 проживали в житловому будинку по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 проживав в м.Житомир.

На даний час ОСОБА_4 проживає з ОСОБА_3 в м.Житомир.

Коли ОСОБА_1 працював в м.Тернопіль, то орієнтовно ОСОБА_4 просила щоб він повернувся проживати з нею в м.Великі Мости, оскільки вона після смерті чоловіка залишалася одна. ОСОБА_1 проживав з матір`ю та виконував усі роботи по господарству, будував гараж та навіс, обмурував літню кухню, провів газопостачання, трифазну лінію елекропередачі, водопровід, влаштував каналізацію та огорожу, зробив опалення в житловому будинку, зробив ванну кімнату, влаштував на подвір`ї бруківку, оплачував працівникам за вказані роботи.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_4 завжди обіцяла, що житловий будинок після її смерті залишиться у власності ОСОБА_1 та його сім`ї.

В житловому будинку ОСОБА_1 робив ремонтні будівельні роботи в будинку, зробив літню кухню, збудував гараж, влаштував бруківку на подвір`ї, влаштував водопровід до будинку та водовідведення, електроенергію до господарства. ОСОБА_4 ніколи нічого не робила.

Коли з`явився ОСОБА_3 то розпочалися конфлікти щодо житлового будинку.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що її чоловік допомагав ОСОБА_1 будувати навіс, стайню, робити опалення, будівельні та ремонтні роботи в будинку (штукатурка, побілка тощо), будівельні роботи в літній кухні по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 обіцяла, що все спірне нерухоме майно перейде у власність ОСОБА_1 та його сім`ї, а тому всі роботи, які останній робить в даному господарстві, він робить для себе.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 проживав по АДРЕСА_1 , де будував гараж, літню кухню, ванну кімнату, в житловому будинку провів електроенергію, газ та воду, зробив опалення, все робив по господарству.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У ст. 403 ЦК України сервітут визначають як право обмеженого користування чужим майном, що може бути встановлено для задоволення потреб осіб у житлі, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут - це речове право невласника на обмежене користування житлом для проживання.

У ч. 1 ст. 405 ЦК визначається поняття «особистий сервітут», який належить конкретно визначеній особі - члену сім`ї власника. Особисті сервітути для нечленів сім`ї можуть встановлюватися внаслідок заповідального відказу і полягати у праві довічного проживання в чужому будинку (квартирі). Підставою для виникнення особистого сервітуту є юридичні факти: вступ до шлюбу із власником майна, що тягне за собою спільне проживання подружжя у житлі, яке належить одному із них на праві власності, народження дитини у батьків, які є власниками житла.

Особистим сервітутом є встановлене в ст. 405 ЦК України право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Виходячи із зазначеного слід виділити особливості особистого сервітуту на житло: 1) встановлюється законом, договором, заповітом; 2) носить безоплатний характер; 3) є довічним правом і не переходить до спадкоємців; 4) встановлюється виключно власником житла, який має право визначати порядок користування окремими жилими приміщеннями.

Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

У пункті 4постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» №7 від 04.10.1991р. судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК України обов`язок.

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, житлова площа будинку була змінена з 42,0кв.м до 45кв.м за рахунок демонтажу печей, що не може бути віднесено до капітальної перебудови і такі ремонтні роботи були проведені станом на 27.02.2020р., а тому спірний житловий будинок не має ознак нової речі (ст.331 ЦК України) або переробки (ст.332 ЦК України), на які покликається позивач як на підставу позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 на ст.16, 17 Закону Укураїни «Про власність» є неспроможними, оскільки будівництво спірного житлового будинку було завершено в 1972 році, що стверджується наявними в справі доказами, а тому позивач, якому на той час виповнилося 12 років, не міг приймати участі в його будівництві та з цих підстав він не може бути співвласником цього нерухомого майна.

Також, позивач стверджує, що ОСОБА_4 як власниця житлового будинку ніколи не перечила йому в здійсненні будівельних робіт і будівництва господарських будівель, що він вважає згодою на здійснення ним таких робіт.

Однак, та обставина, що відповідачці було відомо про будівництво ОСОБА_1 господарських будівель і проведення ремонту в житловому будинку не є тотожним з отримання дозволу на здійснення таких робіт. Крім того, у відзиві ОСОБА_4 заперечила надання такого дозволу ОСОБА_1 .

Також, враховуючи норми статей 186, 380, 381 Цивільного кодексу України, господарські будівлі, споруди і приміщення, що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для побутового обслуговування власників (співвласників) будинку, забезпечення їх необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі (житлового будинку) і не є самостійними нерухомими речами. У зв`язку з цим право власності на такі господарські будівлі, споруди і приміщення, як на окремі об`єкти нерухомого майна, не визнається. Приналежність слідує за головною річчю.

Відповідн до п.12 Постанови пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок, спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки в праві власності на будинок.

Враховуючи наведене, будівництво позивачем господарських надвірних будівель (гаражу та навісів) вчинено ним для своїх потреб на території належної на той час ОСОБА_4 земельної ділянки та в господарстві, де він проживав, не тягне за собою визнання за ним права на частку в житловому будинку.

За позивачем ОСОБА_1 ніколи не було зареєстровано право спільної власності на спірний житловий будинок (матеріали справи не містять доказів про це), а тому покликання останнього на ст.357 ЦК України є помилковим.

Окрім того, ОСОБА_4 , як власник спірного житлового будинку, уповноважила ОСОБА_3 на вчинення правочинів щодо цього будинку та з огляду на наявність зазначеної довіреності в матеріалах інвентаризаційної справи, саме відповідач ОСОБА_3 в 2019 році представляв інтереси ОСОБА_3 в органах БТІ щодо внесення відповідних змін до інвентаризаційної справи спірного господарства.

Також, Позивач ОСОБА_1 , на виконання вимог ст.12, 81 ЦПК України, не довів, що проведені в житловому будинку ремонтні роботи виконані лише за рахунок його особистих коштів і такі зміни в житловому будинку не відносяться до капітальної перебудови, а тому не можуть бути підставою набуття ним права власності на частку в цьому нерухомому майні.

Статтею ст.744 ЦК України регламентовано, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом встановлено, що на момент укладення оскаржуваних договорів ОСОБА_4 була власником земельної ділянки та житлового будинку, які були передані ОСОБА_3 як набувачу за цими договорами.

Тому, вона була вправі на власний розсуд розпоряджатися вказаним майно відповідно до положень ст.319 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 не довів наявності в нього права власності на вказаний будинок (сумісної або часткової), а тому вказані договори жодним чином не посягають на його права власності щодо цього майна.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Враховуючи вищезазначене, позов ОСОБА_1 є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦК України, заходи забезпечення позову слід скасувати.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені ОСОБА_1 судовий збір та витрати на оплату послуг адвоката слід покласти на позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні позову.

Згідно ч.6 ст.259 ЦПК України суд проголошує вступну та резолютивну частину рішення, складання повного рішення суд відкладає на 10 днів.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб ОСОБА_2 , Державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук Андрія Ігоровича про визнання права власності на частку в будинковолодінні та з інших суміжних прав.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Державний нотаріус Житомирської державної нотаріальної контори Поліщук Андрій Ігорович, місцезнаходження: вул.Л.Качинського,12, корп. А, м.Житомир.

Повне судове рішення складено 20.02.2024р.

Головуючий: М. Я. Адамович