КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/3213/23 Головуючий у суді першої інстанції - Катющенко В.П.
Номер провадження № 22-ц/824/4767/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомістю, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомістю, який мотивував тим, що він та ОСОБА_2 з 18 квітня 1980 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2013 року було розірвано.

Вказував, що перебуваючи у шлюбі сторони придбали майно, а саме: гаражний бокс № НОМЕР_1 за 4 500 доларів США та гаражний бокс № НОМЕР_2 за 6 000 доларів США у гаражному кооперативі «Дніпро», що розташований в м. Києві за адресою: вул. Павла Усенка, 7-Б.

Вказані гаражі були в постійному користуванні сторін, але вони не зареєстровані у БТІ, побудовані на земельній ділянці, яка відведена та закріплена за гаражним кооперативом «Дніпро», але не передана у власність цього кооперативу.

Тобто їх власністю є тільки будматеріал (фактично споруди: гаражні бокси) з якого побудовані ці два гаража на місці, яке виділив кооператив під їхнє будівництво.

Відповідні обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києві від 10 травня 2022 року та постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 755/11259/21, а також рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2022 року у справі № 2- 505/07.

Позивач вказував, що після розірвання шлюбу, 05 червня 2013 року, за усною домовленістю з відповідачем було розподілено гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 24 кв.м залишився йому, а за ОСОБА_2 залишився гараж № НОМЕР_2 , загальною площею 36 кв.м.

Тривалий час фактичне користування вказаними гаражами не змінювалось, до 2020 року він вільно постійно одноособово користувався гаражем і відповідачка не створювала перешкод.

Проте, в 2020 році ОСОБА_2 раптом почала пред`являти безпідставні претензії на гараж № НОМЕР_1 , який був у його користуванні, не даючи при цьому йому доступу та права користування гаражем № НОМЕР_2 , який залишився в її фактичному користуванні.

Позивач вважає, що претензії до нього почалися після судових процесів щодо квартири в місті Києві.

Так, не звертаючи увагу на усну домовленість, відповідачка відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року визнала за собою право користування гаражем № НОМЕР_1 , яким він користувався протягом усього періоду часу від розлучення до 2020 року.

Вказував, що в подальшому, відповідач пошкодила ворота гаража № НОМЕР_1 та з гаражу зникли його особисті речі й на даний час відповідачка здійснює перешкоди в користуванні гаражем № НОМЕР_2 .

Враховуючи викладене в позові, ОСОБА_1 просив суд прийняти рішення, яким усунути йому перешкоди у користуванні гаражем № НОМЕР_2 , який розташований у гаражному кооперативі «Дніпро», що розташований в АДРЕСА_1 , а саме шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ гаражем № НОМЕР_2 - передавши належні ключі від такого гаражу, в подальшому не чинити перешкоди у користуванні ОСОБА_1 вказаним гаражним боксом, звільнити гараж № НОМЕР_2 для можливості користуватися ним; стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що спірний гараж № НОМЕР_2 перебуває у користуванні молодшого сина сторін, однак вказаний гараж йому не відчужений, передано лише право користування, а сам гараж залишився спільною власністю подружжя.

Крім того, апелянт вказує, що спірний гараж № НОМЕР_2 не зареєстрований як нерухоме майно, а є будівельними матеріалами, право власності на яке належить колишньому подружжю.

Зазначає, що квитанція про сплату грошей за переоформлення свідчить не про перехід права власності, а про те, що його син ОСОБА_1 став користувачем гаражу та про наявність у нього підстав мати перепустку на територію гаражного кооперативу та доступ до такої території.

Враховуючи вказане, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги.

22 листопада 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , відповідно до якого вона не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Так, у відзиві відповідач зазначає, що спірний гараж № НОМЕР_2 перестав бути власністю подружжя за 6 років до розірвання шлюбу, а тому вона ніяким чином не може чинити позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користування таким гаражем.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що їх син ОСОБА_1 є не користувачем чи орендарем, а саме власником, зокрема, протокол №7 засідання правління ГБК «Дніпро» м. Києва від 15 травня 2007 року.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач у справі ОСОБА_2 заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просила залишити без змін, пославшись на те, що гараж № НОМЕР_2 який розташований у гаражному кооперативі «Дніпро», в м. Києві за адресою: вул. Павла Усенко, 7-Б ще за 6 років до розірвання шлюбу перейшов у власність та користування їх сина ОСОБА_1 і вони до вказаного гаражу не мають ніякого відношення. Відповідач вважає, що із вказаних причин заявлений до неї позов є безпідставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 квітня 1980 року по 05 червня 2013 року.

28 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_2 в ГБК «Дніпро» по вул. П.Усенка.

28 вересня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до ГБК «Дніпро» із заявою у якій просив прийняти його в члени ГБК «Дніпро» на підставі п.14.4 Статуту ГБК «Дніпро» у зв`язку з купівлею гаражного боксу № НОМЕР_2 .

Рішенням ГБК «Дніпро» від 03 жовтня 2006 року, оформленого протоколом №16, прийнято заяву ОСОБА_3 про виключення із членів ГБК «Дніпро» згідно договору купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_2 та прийнято заяву про вступ в члени ГБК «Дніпро» від ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_2 .

Згідно довідки ГБК «Дніпро» від 14 листопада 2006 року ОСОБА_1 є власником гаражного боксу № НОМЕР_2 згідно договору купівлі-продажу від 28 вересня 2006 року та членом кооперативу ГБК «Дніпро», розташованого по вул. П.Усенка, 7-Б.

Рішенням ГБК «Дніпро» від 15 травня 2007 року, оформленого протоколом №7, прийнято заяву ОСОБА_1 про переоформлення гаражного боксу № НОМЕР_2 на сина - ОСОБА_1 , прийнято заяву ОСОБА_1 про вступ в члени ГБК «Дніпро» згідно переоформлення гаражного боксу № НОМЕР_2 .

Згідно довідок ГБК «Дніпро» від 29 січня 2008 року ОСОБА_1 належить гаражний бокс № НОМЕР_2 на території кооперативу ГБК «Дніпро», по вул. П.Усенка, 7-Б.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач не є власником гаражного боксу № НОМЕР_2 в ГБК «Дніпро», за адресою: м. Київ, вул. П.Усенка, 7-Б, у зв`язку із переоформлення прав на нього на ОСОБА_1 на підставі поданої до ГБК «Дніпро» заяви.

Посилання позивача на те, що він не продавав, а переоформим право користування на гаражний бокс на ім`я сина ОСОБА_1 , суд не прийняв до уваги, оскільки на думку суду вказані твердження спростовуються рішенням ГБК «Дніпро» від 15 травня 2007 року, оформленого протоколом №7 та довідками ГБК «Дніпро» від 29 січня 2008 року про належність ОСОБА_1 гаражного боксу № НОМЕР_2 на території кооперативу ГБК «Дніпро», по вул. П.Усенка, 7-Б. Доказів визнання недійсним/скасування рішення ГБК «Дніпро» від 15 травня 2007 року, оформленого протоколом №7, позивачем суду не надано. За вказаних обставин, позивач не будучи власником майна не має права вимагати усунення перешкод у користування цим майном.

Окремо суд звернув увагу позивача на ту обставину, що жодного доказу, який би свідчив про наявність домовленостей щодо користування гаражним боксом № НОМЕР_2 в ГБК «Дніпро» після 15 травня 2007 року між сторонами та/або ОСОБА_1 , матеріали справи не містять, як і не містять доказів наявності будь-якої конфліктної ситуації з приводу користування гаражним боксом № НОМЕР_2 в ГБК «Дніпро» після 15 травня 2007 року.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою, другою статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тобто ОСОБА_1 наділений правом пред`явлення позову до особи, яка, на його думку, порушує його право користування та розпорядження належним йому майном, про усунення перешкод у здійсненні ним цього права.

Так, відповідно до вимог частини першої статті 5 ЦК України, яка закріплює загальне правило про дію цивільно-правових актів в часі, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами при апеляційному розгляді вказаної справи 28 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_2 в ГБК «Дніпро» по вул. П.Усенка.

28 вересня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до ГБК «Дніпро» із заявою у якій просив прийняти його в члени ГБК «Дніпро» на підставі п.14.4 Статуту ГБК «Дніпро» у зв`язку з купівлею гаражного боксу № НОМЕР_2 .

Рішенням ГБК «Дніпро» від 03 жовтня 2006 року, оформленого протоколом №16, прийнято заяву ОСОБА_3 про виключення із членів ГБК «Дніпро» згідно договору купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_2 та прийнято заяву про вступ в члени ГБК «Дніпро» від ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу гаражного боксу № НОМЕР_2 .

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснено, що при вирішенні справ даної категорії судам належить керуватись Законом СРСР «Про кооперацію в СРСР», Законом України «Про власність», відповідним цивільним, шлюбно-сімейним і іншим законодавством, яке регулює правовідносини між гаражно-будівельними кооперативами, їх членами і іншими особами, а також статутами цих кооперативів. У тому разі, коли встановлені статутом гаражно-будівельного кооперативу правила суперечать законодавству, застосовується чинне законодавство.

Пунктом 8 указаної постанови роз`яснено, що у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (стаття 15 Закону України «Про власність»).

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних із діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснено, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатися ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом.

Згідно довідки ГБК «Дніпро» від 14 листопада 2006 року ОСОБА_1 є власником гаражного боксу № НОМЕР_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2006 року та членом кооперативу ГБК «Дніпро», розташованого по АДРЕСА_1 .

При цьому відповідно до рішенням ГБК «Дніпро» від 15 травня 2007 року, оформленого протоколом №7, прийнято заяву ОСОБА_1 про переоформлення гаражного боксу № НОМЕР_2 на сина - ОСОБА_1 , прийнято заяву ОСОБА_1 про вступ в члени ГБК «Дніпро» згідно переоформлення гаражного боксу № НОМЕР_2 .

Згідно довідок ГБК «Дніпро» від 29 січня 2008 року ОСОБА_1 належить гаражний бокс № НОМЕР_2 на території кооперативу ГБК «Дніпро», по вул. П.Усенка, 7-Б.

Таким чином, вище вказаними документами підтверджується, що саме ОСОБА_1 з 15 травня 2007 року є власником та користувачем вказаного гаражу, тому суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів порушення його права власника вище вказаного гаражу. Також враховуючи, що відповідачка у справі не є ані власником, ані користувачем вище вказаного гаражу, тому висновки суду щодо безпідставності позовних вимог до ОСОБА_2 є правильними.

Доводи апеляційної скарги вище вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 березня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв