Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5441/22
Номер провадження2/711/200/23
РІШЕННЯ
19 грудня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі головуючого - судді Демчика Р.В., за участю секретаря судових засідань Кофанової А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Центр Фінансових Рішень» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Алла Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Євгеній Анатолійович про визнання договору дарування недійсним,-
ТОВ «Фінансова компанія» Центр Фінансових Рішень» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є.А. про визнання договору дарування недійсним.
Позов обґрунтовує тим, що 25.12.2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 841658056.
Відповідно до умов кредитного договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у сумі 257000 грн. строком на 48 місяців на будь-які законні цілі, на умовах, обумовлених цим договором, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати проценту ставку за користування кредитом відповідно до додатку до кредитного договору.
Відповідно актового запису про шлюб № 989 від 13.08.2020 року змінено прізвище боржника із ОСОБА_4 на ОСОБА_5 .
Так, як ОСОБА_1 із 2017 року припинила виконувати свої кредитні зобов`язання, 26.02.2018 року ТОВ «ФК «ЦФР» звернувся з позовною заявою про стягнення заборгованості. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.08.2019 року по справі № 707/338/18 позов ТОВ «ФК «ЦФР» задоволено частково та на користь якого вирішено стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за кредитним договором від 25.12.2014 року № 841658056 в сумі 314795,89 грн. та судовий збір у розмірі 4721 грн. 85 коп. Сума 107387,66 грн. від 02.09.2022 року та сума 2090,91 грн. від 29.09.2022 року, що надійшли від Відповідача враховано Позивачем станом на дату їх надходження.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 13.11.2019 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09 серпня 2019 року у справі № 707/338/18 про стягнення боргу за договором кредиту залишено без змін.
Після чого ТОВ «ФК «ЦФР» було отримано виконавчий лист, який був пред`явлений на виконання приватному виконавцю виконавчого округу Черкаської області Бурмазі Є.А. та було відкрито виконавче провадження № 69720765 від 25.08.2022.
Постановою від 25.08.2022 року було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 346775,47 грн.
Постановою від 25.08.2022 року було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_3 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 346775,47 грн.
Постановою від 29.08.2022 року встановлено, що відповідно актового запису про шлюб № 989 від 13.08.2020 року змінено прізвище боржника з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 та постановлено внести зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме: замість прізвище: ОСОБА_4 зазначити прізвище: ОСОБА_5 .
Постановою від 29.08.2022 року було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_6 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 346775,47 грн.
В ході здійснення виконавчого провадження представнику ТОВ «ФК «ЦФР» на підставі інформаційної довідки № 309167469 від 07.09.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо, що ОСОБА_1 належить квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Інше майно у боржника відсутнє, що підтверджується інформаційною довідкою №309167469 від 07.09.2022 року , № 309167334 від 07.09.2022 року та № 309167265 від 07.09.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Даною інформаційною довідкою № 309167469 від 07.09.2022 р. зазначено, що квартири Ку ОСОБА_7 відчужила шляхом оформлення договору дарування, частки в праві власності на квартиру, серія та номер: 7794, виданий 26.09.2018, видавник: ОСОБА_8 приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу, власником якої стала ОСОБА_2 .
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.08.2019 року по справі № 707/338/18 було ухвалене 09.08.2019 року, а відчуження вказаної частини квартири відбулося 26.09.2018 року, після того як 17.05.2018 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси справу прийнято до свого провадження.

Так, як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знали про існування заборгованості за кредитним договором, розуміючи наявність судового провадження про стягнення ТОВ «ФК «ЦФР» заборгованості за кредитним договором, здійснили дарування частини квартири, цілком усвідомлюючи, що вчиненням договору дарування відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

Представником позивача, адвокатом Павленком С.В. було направлено адвокатський запит до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо надання інформації, чи перебували ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у родинних зв`язках (мати - донька, сестри) станом на дату укладення договору дарування 26.09.2018 року.

Відповідно до відповіді №3571/23.23-04-05 від 28.09.2022 року відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства р юстиції (м. Київ) зазначено, що проведеною перевіркою по архіву відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та згідно державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про народження № 42 відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько - ОСОБА_10 , мати - ОСОБА_2 .

Також виявлений актовий запис про шлюб складений 05.05.2007 року відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_9 (прізвище нареченої після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 ), даний шлюб розірваний. 13.08.2020 відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (прізвище нареченої після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_5 ), даний шлюб не розірваний.

Представник ТОВ «ФК «ЦФР» вважає, що є реальна загроза невиконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.08.2019 р. через те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебуваючи v родинних стосунках, знали про існування заборгованості за кредитним договором. Розуміючи наявність судового рішення про стягнення ТОВ «ФК «ЦФР» заборгованості за кредитним договором, здійснили дарування частини квартири, цілком усвідомлюючи, що договір дарування укладено з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за невиконаним зобов`язанням.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Між тим у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 р. у справі №6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року по справі № 442/3285/16-ц.

Фактично єдиною метою здійснених майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна. Аналогічний висновок зроблений в Постанові Верховного суду від 29.03.2018 р. по справі № 923/333/16.

Наприклад в постанові Верховного суду від 05.07.2018 р. по справі № 922/2878/17, зазначено, що установивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суди повинні були перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Таким чином ухилення від виконання судових рішень протирічить інтересам держави і суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту цивільних прав учасників судового процесу, про що зроблено висновок в Постанові Верховного суду від 16.04.2018 по справі № 910/11908/16.

Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року по справі № 642/4737/16-ц.

У цьому аспекті суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-11).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь близького родича; після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутств: стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 20123 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником в період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором. внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його о обур совісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Верховним Судом враховано, що ні момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю.

На підставі наведеного просить суд визнати недійсним договір дарування частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, Степаненко А.М., зареєстрованим в реєстрі за № 7794; стягнути солідарно із відповідачів суму сплаченого судового збору у розмірі 2481,00 грн; у разі неявки у судове засідання належним чином повідомлених відповідачів провести заочний розгляд справи без участі представника позивача та ухвалити заочне рішення.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.11.2022 року відкрите загальне позовне провадження у справі.

06.12.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Колотило Л.М. в якому остання просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлені зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 І України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Позивач висуваючи вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири, свої вимоги обгрунтовує статтями 203,215,234 ЦК України, правові висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03.07.2019 р. у справ 369/11268/16-ц, від 24.07.2019 р. у справі №405/1820/17, стверджує, що означений договір є фраудаторним. На підтвердження чого вказує, що ОСОБА_1 ) відчужила майно 26.09.2018 після пред`явлення до неї позову про стягне заборгованості (17.05.2018). Майно відчужено на підставі безоплатного договору дарування, майно відчужено на користь близького родича, після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого може бути здійснене погашення заборгованості.

За змістом статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Основними ознаками фіктивного правовику є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочин).

Вказані висновки викладені також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі №369/11268/16-ц.

Надані позивачем докази не є достатніми у своїй сукупності для підтвердження наявності умислу відповідача на вчинення фіктивного правочину з метою ухилення від виконання зобов`язань.

Також вказала, що попередній розрахунок судових витрат, які відповідач очікує понести на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи становитиме 15000 грн.

07.12.2022 року до Придніпровського районного суду надійшов відзив представника відповідача Кузьменко ( ОСОБА_3 ) адвоката Гармаш Н.М.

У відзиві вказує на те, що правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Відповідно до змісту позовної заяви Позивач вказує, що 25.12.2014 року між Позивачем та Відповідачем 1 укладено кредитний договір №841658056.

Проте позивачем з невідомих для відповідача причин, приховується факт, що вказаний договір забезпечений договором застави рухомого майна від 25.12.2014 року № 1081, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д.

Згідно договору в заставу передавався автомобіль AUDI Q7, номер кузова НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить на праві власності її колишньому чоловіку - ОСОБА_11 та зареєстрований за ним 20.12.2014 року.

Наявність вказаного договору підтверджується скрін-шотами її листування з позивачем.

Примірник договору, що належав відповідачу втрачений.

Позивач з невідомих причин не звертався до суду про стягнення на предмет застави, за рахунок якого можливо повністю виконати зобов`язання по кредитному договору, рішення суду та виданого на підставі рішення суду виконавчого листа.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/21747/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 756/15374/17, від 03 травня 2022 року у справі № 359/1526/20, від 08 серпня 2022 року у справі №711/3862/20.

Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки відповідача володіла часткою квартири володіла часткою квартири з 2007року, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до 23.02.2022 року була загальнодоступною, що не перешкоджало Позивачу виявити вказане майно. Позивачем не здійснено заходів щодо накладення арешту на майно Відповідача під час подачі позову до суду, як заходу забезпечення позову.

На підставі наведеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача, витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги.

20.12.2022 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшли письмові пояснення представника позивача.

03.03.2023 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшла заява ТОВ «Фінансової компанії «Європейська агенція з повернення боргів» про заміну позивача у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія» Центр Фінансових Рішень» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є.А. про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.07.2023 року відмовлено у задоволеннізаяви ТОВ «Фінансової компанії «Європейська агенція з повернення боргів» про заміну позивача у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія» Центр Фінансових Рішень» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Є.А. про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.07.2023 року закрите підготовче провадження у справі.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяву про розгляду справи у їх відсутність.

Треті особи в судове засідання не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2018 року прийняте до провадження та відкрити спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 72, поверх. 9, офіс 4) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_11 ( АДРЕСА_3 ) про стягнення боргу за договором кредиту (справа №707/338/18).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.08.2019 року позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 про стягнення боргу за договором кредиту задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Центр Фінансових рішень» суму боргу за кредитним договором від 25 грудня 2014 року №841658056 в сумі 314795, 89 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Центр Фінансових рішень» судовий збір в розмірі 4721,85 грн.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 13.11.2019 року рішення придніпровського районного суду м. Черкаси залишено без змін.

22.12.2020 року Придніпровським районним судом видано виконавчий лист у справі.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Бурмаги Є.А. від 25.08.2022 було відкрито виконавче провадження № 69720765 з виконання виконавчого листа виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси 22.12.2020 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Центр Фінансових рішень» суму боргу за кредитним договором від 25 грудня 2014 року №841658056 в сумі 314795, 89 грн.

Постановою від 25.08.2022 року було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 346775,47 грн.

Постановою від 25.08.2022 року було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_3 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 346775,47 грн.

Постановою від 29.08.2022 року внесено зміни (доповнення) в автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме: замість Прізвище: ОСОБА_4 зазначити Прізвище ОСОБА_5 .

Постановою від 29.08.2022 року було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_6 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 346775,47 грн.

Також судом встановлено, що 26.09.2018 року ОСОБА_3 як «Дарувальник» та ОСОБА_2 , як « ОСОБА_14 », діючи цілеспрямовано, свідомо і добровільно. Розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину) уклали договір дарування частки в праві власності на квартиру.

Відповідно до п.1.1. договору ОСОБА_3 дарує, а ОСОБА_2 приймає в дар частку в праві власності на квартиру АДРЕСА_4

Відповідно до п.2.1, 2.2. договору дар цей оцінено сторонами у сумі 60000 грн. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а Тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Як вбачається з інформаційної довідки № 309167469 від 07.09.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо, що ОСОБА_2 належить квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дата та час державної реєстрації 26.09.2018 16:22:56. Підстава для державної реєстрації: договір дарування, частки в праві власності на квартиру, серія та номер;7794, виданий 26.09.2018, видавник: Степаненко А.М. приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З огляду на сталу практику Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.

Отже, правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.

При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

При вирішені даного спору суд враховує правову позицію ВС, викладену в постанові від 24.07.2019 року № 405/1820/17, відповідно до якої: «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача

є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи.

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду.

В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24).

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, відповідно до ч.2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.05.2018 року прийняте до провадження та відкрити спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 про стягнення боргу за договором кредиту (справа №707/338/18).

26.09.2018 року, тобто через чотири місяці після відкриття провадження у цивільній справі №707/338/18 про стягнення з ОСОБА_3 кредитної заборгованості, між ОСОБА_3 як «Дарувальник» та ОСОБА_2 , яка є її матір`ю укладено договір дарування частки у праві власності на квартиру.

Також слід зазначити й те, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.08.2019 року у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 про стягнення боргу за договором кредиту набрало законної сили 13.11.2019 року. 22.12.2020 року Придніпровським районним судом видано виконавчий лист у справі. І лише 25.08.2022 року було відкрито виконавче провадження № 69720765 з виконання виконавчого листа виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси 22.12.2020 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова Компанія «Центр Фінансових рішень» суму боргу за кредитним договором від 25 грудня 2014 року №841658056 в сумі 314795, 89 грн.

Разом з цим, в судовому засіданні представником позивача не доведений той факт, що на момент укладання договору дарування, відповідач ОСОБА_3 знала про наявність цивільної справи за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 про стягнення боргу за договором кредиту.

Крім цього, представником позивача не доведено, що станом на дату укладання договору дарування - 26.09.2018 року у ОСОБА_5 ( ОСОБА_3 ) було відсутнє інше майно, за рахунок якого вона могла відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 309167334 та № 309167265 не можуть бути такими доказами, оскільки з відомостей, які в них містяться не можливо зробити висновок про те, що станом саме на дату укладення договору дарування у ОСОБА_1 було відсутнє інше майно, за рахунок якого вона могла відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що представником позивача в судовому засіданні не доведено, що відповідач ОСОБА_1 при безоплатному відчужені частки в праві власності на квартиру діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належного її майна не відбулося з метою уникнення звернення стягнення на його майно, як боржника за кредитним договором.

Суд приходить до висновку про те, що спірний договір дарування не може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, та що воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про умисел сторін приховати справжні наміри учасників правочину, а саме: вивести майно з власності відповідача без отримання плати за це майно, з метою уникнути виконання відповідачем рішення суду про стягнення боргу.

Крім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача звернув у вагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне вказати на наступне.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).

За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з його недоведеністю, суд не вирішує питання про застосування строку позовної давності.

Оскільки в задоволенні позовних відмовити, суд не вбачає й підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених ним судових витрат.

На підставі наведеного, ст.ст. 203,215, 234 ЦК України, керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265, ч.6 ст.268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Центр Фінансових Рішень» ( місце знаходження: вул. Сім`ї Прахових, б.50/Б, м. Київ, 01033) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6 ), треті особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Степаненко Алла Миколаївна (бул. Шевченка, 205, оф.206, м. Черкаси, 18002), приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Бурмага Євгеній Анатолійович ( вул. Смілянська, 23, оф. 36/1, м. Черкаси, 18015) про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складене 02.01.2024 року.

Головуючий: Р. В. Демчик