Справа № 127/8540/24
Провадження № 2-о/127/187/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2024 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Антонюка В.В.,

за участі секретаря Бойчук Я.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту смерті,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, яку мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати заявника - ОСОБА_2 , в м. Щястя, Луганської області, (нині непідконтрольний органам державної влади України населений пункт).

Факт родинних відносин між заявником та матір`ю ОСОБА_2 підтверджується копією свідоцтва про народження.

Після смерті матері заявника ОСОБА_2 , залишилась спадщина, яку заявник має намір успадкувати. Внаслідок об`єктивних причин (відсутності свідоцтва про смерть належного зразка, тобто виданого відповідним державним органом України), у заявника не має змоги підготувати та подати до органів нотаріату заяву про прийняття спадщини, яка гарантована заявнику за законом. А тому дане рішення заявнику потрібно для зверненя в подальшому із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

В судове засіднання заявник не з`явилась, від заявника надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, щодо заявлених вимог, то просила суд заяву задоволити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в заяві.

Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, щодо вирішення даного питання поклались на думку суду.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що заяву слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про народження ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 від 06.02.1975 року, її матір`ю зазначено ОСОБА_2 .

05.10.1991 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила своє дошлюбне прізвище з " ОСОБА_5 " на " ОСОБА_6 ", що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_2 від 05.10.1991 року.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт смерті ОСОБА_2 , підтверджується довідкою про смерть №С-00355 від 28.02.2024 року та свідоцтвом про смерть , серії НОМЕР_3 , виданими лнр, м. Луганськ, м. Шястя. Причина сметрі: порушення головного кровообігу, інфаркт.

Вказаний документ виданий на тимчасово неконтрольованій території, у зв`язку з чим не відповідає встановленим вимогам законодавства України. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідне заявнику для державної реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть.

Відповідно до п. 8 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до довідки про смерть №С-00355 від 28.02.2024 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 84 років.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII (з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків, тому видане свідоцтво про смерть не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України - в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи сукупність наданих доказів, суд вважає факт смерті ОСОБА_2 , встановленим.

Судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави, відповідно до п.21 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір".

Керуючись ст. 293-294, ч. 7 ст. 294, п. 8 ч. 1ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити юридичний факт, що громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилася в с. Дмитрівка, Новоайдарського району, Луганської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Щястя, Луганської області.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Судові витрати віднести за рахунок денржави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через Вінницький міський суд Вінницької області.

Повний текст рішення виготовлено 28.03.2024 року.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), місцезнаходження: вул. вул. Замостянська, 26А, м. Вінниця, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 25497415.

Суддя: