Справа № 473/5494/23
РІШЕННЯ

іменем України

"29" березня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Лузан Л.В., за участю секретаря судового засідання Багрін І.А., позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_2 , представника третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ

в жовні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 з позовом про визначення місця проживання дитини, припинення стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2021 року розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4 , яка після розірвання сімейних стосунків між сторонами залишилася проживати з відповідачкою. При цьому, на її утримання позивач сплачує аліменти в розмірі частини від отриманих доходів, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2014 року.

Проте з кінця червня 2023 року донька проживає разом з позивачем, знаходиться на його повному матеріальному утриманні, в зв`язку з чим позивач просив припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 , починаючи з 01 липня 2023 року.

Крім цього, позивач, вказуючи на те, що він здатний створити для дитини кращі умови для проживання, утримання та виховання, зокрема, має самостійний дохід, забезпечив доньку всім необхідним, проявляє багато уваги та турботи до дитини, а тому просив у судовому порядку визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2023 року було відкрито провадження по справі, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

06 листопада 2023 року відповідачкою подано відзив на позов, відповідно до якого остання в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити, зокрема з огляду на те, що донька з липня 2023 року проживає з відповідачем, при цьому, відповідачка жодним чином не перешкоджала спілкуванню дитини з батьком, не встановлювала обмеження в часі, в тому числі не заперечувала проти її проживання з батьком. Рішення проживати з батьком, на думку відповідачки, було прийнято донькою під впливом позивача, який налаштовує її проти матері, та єдиною метою звернення з вказаним позовом до суду є вирішення позивачем матеріальних питань, а саме припинення стягнення аліментів. При цьому, ОСОБА_2 зазначала, що з належною увагою та турботою відноситься до дитини та сподівається, що донька в подальшому змінить своє рішення та погодиться проживати разом з нею.

Ухвалою суду від 15 грудня 2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнала. Вказувала, що поважає право доньки на вибір щодо визначення місця свого проживання. Остання вирішила проживати з батьком. Разом з тим, звертала увагу на відсутність підстав для звернення з даним позовом до суду, оскільки не вчиняла жодних дій щодо зміни місця проживання дитини.

Представник третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Явтушенко Н.В. у судовому засіданні вказувала на доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком, що бути відповідати інтересам дитини.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ст. 9 вищевказаної Конвенції держави - учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Виходячи з викладеного, рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Судом встановлено, що 26 вересня 2008 року між сторонами було укладено шлюб, який в подальшому, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2021 року, розірвано. Сторони мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання сімейних стосунків донька за узгодженням сторін залишилася проживати з матір`ю.

На утримання доньки позивач сплачує аліменти в розмірі 1/4 частини від свого заробітку (доходу), починаючи з 24 лютого 2014 року та до її повноліття, відповідно до рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2014 року.

В подальшому, за спільною згодою батьків та самої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , почала проживати з позивачем (з кінця червня 2023 року).

Згідно наявних у справі матеріалів дитина проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстрована разом позивачем за адресою: АДРЕСА_2 ). Разом з ними проживають ОСОБА_6 (в шлюбі з ОСОБА_1 не перебувають), син останньої, 2007 року народження,

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов проживання позивача від 11 серпня 2023 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей Южноукраїнської міської ради, вищевказана квартира складається з однієї житлової кімнати, коридору, кухні, санвузла. В квартирі наявні сучасні меблі, техніка, необхідний обсяг продуктів харчування. У дитини є окреме спальне місце, необхідні шкільні приладдя, одяг, взуття, засоби гігієни.

З 15 вересня 2023 року ОСОБА_5 навчається у 8-Г класі Южноукраїнського ліцею №4 Южноукраїнської міської ради Миколаївської області.

Згідно висновку органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради від 15 листопада 2023 року за № 411, орган опіки та піклування вважав можливим визначити місце проживання дитини разом з позивачем, оскільки це буде відповідати інтересам дитини.

При цьому, органом опіки та піклування було встановлено, що позивач та відповідачка виконують батьківські обов`язки, здатні забезпечити потреби дитини, належні умови для її проживання та розвитку (щодо умов проживання відповідачки був врахований акт обстеження від 19 жовтня 2023 року, складений спеціалістами служби у справах дітей Арбузинської селищної ради, за місцем проживання відповідачки: АДРЕСА_3 ). Також була з`ясована думка дитини, яка виразила емоційну прив`язаність до батька та висловила бажання проживати разом з ним.

З наданих у судовому засіданні пояснень ОСОБА_5 вбачається, що вона проживає з батьком, що відповідає її волевиявленню, та бажає й подальшому проживати разом з ним.

Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 18, 161 СК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, зокрема, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти).

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час звернення з даним позовом до суду проживала разом з позивачем ОСОБА_1 . В свою чергу, відповідачка ОСОБА_2 за весь час проживання дитини у батька не ставила питання про визначення місця проживання дитини разом із нею, не вчиняла жодних дій, які свідчили про її бажання щодо зміни місця проживання дитини.

З пояснень, наданих сторонами у судовому засіданні, також встановлено, що на час пред`явлення ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 вищевказаного позову питання щодо визначення місця проживання дитини було врегульоване сторонами за взаємною згодою та згодою дитини, відповідно до ч.2 ст. 160 СК України. Ці обставини підтверджуються матеріалами справи та не змінилися на час розгляду справи в суді.

Зокрема, під час розгляду справи в суді відповідачка ні своїми діями, ні своєю поведінкою не виявила наміру чи бажання змінювати місце проживання дочки, яка проживає разом з батьком, що свідчить про її погодження з визначеним місцем проживання дитини разом із батьком у позасудовому порядку. .

Доказів, що право позивача на визначення місця проживання дитини з ним не визнається, заперечується відповідачкою, позивачем не надані.

Водночас, звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 181 та ч. 1 ст.183 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Водночас, ч.ч. 1-2 ст. 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Припинення стягнення аліментів є можливим, зокрема, в тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів. При цьому, обов`язок платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Таким чином, проживання дитини з батьком є обставиною, що має істотне значення, і є підставою для звільнення позивача від сплати аліментів.

Наявність відкритого виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення аліментів з позивача на утримання доньки, починаючи з 01 липня 2023 року, свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, оскільки саме він у цей період має право розпоряджатися аліментами, які присуджені за рішенням суду на утримання доньки на користь матері, з якою дитина в цей час не проживала.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів задовольнити.

Припинити стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , аліментів на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стягуються з нього на підставі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 березня 2014 року (цивільна справа № 473/884/14-ц) з 01 липня 2023 року.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.В.Лузан