Справа № 496/4031/22
Провадження № 2/496/627/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю: секретаря судового засідання Бойчук Р.Д.,

позивача ОСОБА_1 , представника адвоката Осадчої Н.В.,

відповідача ОСОБА_2 , представника адвоката Чубарова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 грошові кошті у сумі 496 000,00 грн. Позов обґрунтований тим, що згідно власноруч складеної розписки від 5 серпня 2022р., ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 496 000 гривень зі строком повернення до 1 вересня 2022р. Однак, на теперішній час, грошові кошти відповідач не повернула, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 1-7).

Ухвалою суду від 08 вересня 2022 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано у Державного реєстратора інформацію. (а.с. 22).

Ухвалою від 08 вересня 2022 року судом було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 на підставі приватної власності заборонивши його відчуження у будь який спосіб (а.с. 23-25).

Не погоджуючись із позовними вимогами, представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Чубаров С.В. подав до суду відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову. Адвокат вважає, що до позовної заяви не надано жодного належного та допустимого доказу передачі ОСОБА_2 грошових коштів, а також не надано суду доказів відмови повернути грошові кошти. Вважає, що норми матеріального права та судова практика, на які посилається позивач, не підлягають застосуванню у даному випадку.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики 1 його умов. В свою чергу, надана ОСОБА_1 розписка не містить належного підтвердження отримання ОСОБА_2 грошових коштів у борг. Обставина отримання грошових коштів у борг не підтверджується. 03.02.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості, щодо купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість житлового будинку було визначено сторонами у розмірі 900 000,00 гривень з розстрочкою платежів терміном на п?ять років.

В рахунок купівлі-продажу вказаного житлового будинку, ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 10000 (десять) тисяч гривен. Крім цього, сторони домовилися про те, що нотаріальне оформлення правочину буде оформлено сторонами в термін до 02.08.2017 року. Одночасно сторони визначили, що щомісячна сума, яка підлягає сплаті складає 15 000, 00 гривень.

Як вбачається з власноруч написаних ОСОБА_1 розписок, взяті на себе зобов`язання вона належним чином виконувала до квітня 2017 року, що спонукало ОСОБА_2 відстрочити укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку (копії розписок надає).

Зазначає, що у володінні позивача є оригінали таких самих розписок, які свідчать про те, що між сторонами фактично відбувся правочин з купівлі продажу нерухомого майна з відстрочкою платежів на п?ять років. І хоча в силу вимог норм матеріального права такий правочин є нікчемним, це не дає позивачеві права стверджувати про наявні між сторонами правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту домовленостей між сторонами.

Житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору Дарування від 20.07.1995 року. (копію дублікату Договору дарування надано).

Як зазначалося вище, на виконання усної домовленості, щодо купівлі продажу житлового будинку, відповідач надала дозвіл на реєстрацію позивача та її чоловіка у вказаному житловому будинку, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім?ї та реєстрацію № 258 від 18.02.2022 року виданою Маяківською сільською радою Одеського району Одеської області. Крім цього, обставини проживання позивача та її чоловіка можуть бути підтвердженні Договорами найму житлового приміщення, копії яких додає. З огляду на зазначені обставини, позовна заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає (а.с. 42-56).

У відповідь на відзив ОСОБА_1 зазначила, що вважає розписку належним доказом, оскільки в ній зазначено, що ОСОБА_2 особисто отримала грошову суму. Законодавством не передбачено отримання грошових коштів однією сумою одноразово, відповідно грошові кошти в борг можуть передаватися, як цілу сумою одноразово, так і окремими сумами, а оформлення розписки може формувати, в свої цілісні природі, загальну суму позики.

В матеріалах справи наявний CD-R диск з аудіо файлом, у якому зафіксовано телефонну розмову між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в ході якої позивач просить відповідача про повернення боргу, так як строк повернення боргу минув 01.09.2022 року. Відповідач відмовляється повернути грошові кошти, мотивуючи, що першочергово вона бажає продати будинок.

В розписці є відомості про обов`язок ОСОБА_4 (чоловіка ОСОБА_1 ) не перешкоджати ОСОБА_2 у продажі житлового будинку покупцям, тобто на момент виникнення боргових відносин (договір позики) між позивачем та відповідачем не існувало ніяких правових взаємовідносин, що в свою чергу призвело до добровільності складання розписки договору позики та як факт, настання чинності договору позики та відповідних правовідносин між позивачем та відповідачем.

Посилаючись на правову норму, викладену в Постанові Верховного Суду України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 серпня 2018 року у справі № 516/97/16-ц (провадження № 61-25512св18), а саме: «Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов?язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відсутність у розписці посилання, на виконання якого само зобов`язання відповідач повинен сплатити обумовлено суму грошових коштів позивачу, немає правового значення для вирішення спору, оскільки дана обставина не є обов`язковою умовою договору позики (а.с. 59-66).

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Осадча Н.В. в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог, так як між сторонами склались боргові відносини на підставі розписки від 05.08.2022 року, відповідно якої ОСОБА_2 зобов`язалась до 01.09.2022 року повернути ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 496 000 грн., однак договір не виконаний, борг не повернуто.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні наполягала на задоволені позову, надала до суду оригінал розписки відповідачки, про зобов`язання повернути кошти, які досі не повернула.

Відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти позову, та пояснила, що гроші не позичала у позивачки. Вона продавала будинок, що подарували батьки. Прийшла позивачка з дітьми та чоловіком, хотіла придбати будинок, просила надати розстрочку на 5 років. Сторонами було заведено зошит, де зазначено про щомісячні виплати по 15 тис. грн. в рахунок покупки будинку. Однак, позивачка не виплачувала кошти та казала, що вона (відповідач) повинна зробити документи на будинок, однак ОСОБА_2 не погоджувалась робити документи, поки їй не заплатять гроші. ОСОБА_2 на підтвердження дій щодо продажу будинку, прописала сім`ю відповідачки у ньому. Коли сторони звернулись до нотаріуса, то їй було повідомлено про неможливість укладення договору, про який йшла мова. Розписку від 05.08.2022 року відповідач підписала, маючи на увазі, що здійснить продаж будинок, та поверне сплаченні ОСОБА_1 гроші, проте в борг гроші вона не брала.

Представник відповідачки адвокат Чубаров С.В. підтримав поданий ним відзив та просив відмовити в задоволенні позову. Посилаючись на Постанову Верховного суду від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц, зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Розписка такої форми, в справі відсутня, вона не підтверджує отримання відповідачкою грошової суми, розписка не містить реквізитів, що вимагає закон.

Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до позовних вимог, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 , грошові кошти, які остання відповідно розписки від 05.08.2022 р., зобов`язалась повернути в строк до 01.09.2022 р., та які вона в обумовлений строк не повернула.

ОСОБА_2 заперечувала факт отримання коштів від ОСОБА_1 у борг.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Постановою від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц Верховний суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.

Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

06 квітня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 464/5314/17, провадження № 61-10789св18 (ЄДРСРУ № 88706934) досліджував питання щодо наслідків укладання договору позики без фактичної передачі грошових коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведене відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК.

Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Момент виникнення права власності на предмет за договором позики залежить від того, що саме передається позичальникові. Право власності на готівкові кошти виникає у позичальника в момент їх фактичної передачі. В разі безготівкових розрахунків воно виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника. Якщо предметом є речі, право власності виникає в момент фактичної передачі.

Так, відповідно до цієї правової норми для укладення договору необхідно передання майна або вчинення іншої дії, яка свідчить про перехід права власності на річ. При цьому, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Отже, договір позики є реальним з усіма притаманними таким договорам речовими ознаками.

Отже, права і обов`язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Форма договору позики регламентована ст. 1047 ЦК, відповідно до ч.1 якої договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Також згідно з ч. 2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом виключно факту укладення договору, але не передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 р.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18),від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження№ 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження №61-9694св20).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не підтверджено фактичної передачі грошових коштів від боржника, а сама правова природа договору (розписки від 05.08.2022 р.), з огляду на наданні сторонами пояснення в судовому засіданні, не відповідають вимогам, при яких виникає боргові зобов`язання.

Судові витрати, в порядку ст. 141 ЦПК України, несе позивачка.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 207, 509, 526, 527, 545, 1046, 1047, 1049, ЦК України -

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_1 , РОНКПП: НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_4 ) про стягнення боргу за розпискою відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 28 березня 2024 року.

Суддя В.М. Буран