Справа № 461/9803/23 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/811/3531/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 17 листопада 2023 року в складі судді Рманюка В.Ф. у справі за заявою представника заявника ОСОБА_2 адвоката Юнко Марії Василівни про забезпечення позову до подачі позовної заяви,-

встановив:

16 листопада 2023 року представник заявника ОСОБА_2 адвокат Юнко Марія Василівна звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, просила: накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; заборонити державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), Міністерству юстиції України, його посадовим особам, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, вчиняти, здійснювати, проводити будь-які реєстраційні дії щодо: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101.

Вимоги обґрунтовує тим, що на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18 жовтня 2017 року за реєстровим №3273, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.10.2017 номер запису 22871135.

Також, ОСОБА_2 на праві приватної власності належать квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 на підставі договорів про участь у фонді фінансування будівництва.

17 жовтня 2023 року ОСОБА_2 стало відомо про те, що з її приватного володіння протиправно, шляхом підроблення документів, вибули наведені вище об`єкти нерухомості.

Зокрема, невідомі особи підробили довіреність від 12 листопада 2018 року, зареєстровану в реєстрі за № 941 від імені ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем, якою уповноважили ОСОБА_4 розпоряджатися належним їй на праві власності майном, зокрема і відчужувати таке майно на користь третіх осіб.

В подальшому, ОСОБА_4 , використовуючи підроблену довіреність від 12 листопада 2018 року від імені ОСОБА_2 , продовжуючи шахрайські дії, направлені на заволодіння належним на праві приватної власності майном та отримання неправомірної вигоди щодо продажу вказаного майна уклав договори купівлі-продажу, а саме: договір купівлі-продажу від 30 серпня 2023 року з реєстраційним номером 503864, квартири АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Яремком Ростиславом Євгеновичем, який укладено між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець). Продаж квартири вчинено за 3 657 000,00 грн., що еквівалентно 100 000 доларів США, які покупець сплатила продавцю до підписання договору; договір купівлі-продажу від 30 серпня 2023 року з реєстраційним номером 503865, квартири АДРЕСА_8 , посвідчений приватним нотаріусом Яремком Ростиславом Євгеновичем, який укладено між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_6 (покупець). Продаж квартири вчинено за 1 488 100,00 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання договору; договір купівлі-продажу від 18 вересня 2023 року з реєстраційним номером 355001, квартири АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Яремком Ростиславом Євгеновичем, який укладено між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець). Продаж квартири вчинено за 5 494 900,00 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання договору.

На підставі вказаних договорів здійснено реєстраційні записи про реєстрацію права власності на вказані квартири.

Станом на момент оформлення довіреності та укладення зазначених договорів ОСОБА_2 не перебувала на території України, ані з приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гнідюком Олександром Борисовичем, ані з ОСОБА_4 не знайома, жодних довіреностей щодо розпорядження належним їй на праві власності майном не підписувала, відтак вказані договори є недійсними, що має наслідком недійсність реєстраційних записів про реєстрацію права власності на вказані квартири.

10.11.2023 адвокатом Юнко М.В. в інтересах ОСОБА_2 подано заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч.ч. 3, 4 ст. 358 КК України до ГУ НП у Львівській області, однак в межах кримінального провадження неможливо скасувати державну реєстрацію права власності на квартири, такі вибули із власності ОСОБА_2 поза її волею, відтак право власності останньої має бути відновлено в судовому порядку.

Враховуючи наведене, оскільки укладені без волевиявлення ОСОБА_2 договори купівлі-продажу квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , та квартири АДРЕСА_4 , є недійсними, з приводу чого готується позов, однак первинно є необхідним зберегти майно, тому, просила суд заяву про забезпечення позову задовольнити.

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львава від 17 листопада 2023 року заяву представника заявника ОСОБА_2 адвоката Юнко Марії Василівни про забезпечення позову до подачі позовної заяви - задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101.

Заборонено державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), Міністерству юстиції України, його посадовим особам, а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, вчиняти, здійснювати, проводити будь-які реєстраційні дії щодо: квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101; щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає таку у частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_7 та заборони вчинення будь яких реєстраційних дій щодо такої незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Покликається на те, що обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову, а особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Стверджує, що у заяві про забезпечення позову представник заявника не виклала мотиви, яким чином, на її думку, не забезпечення позову може утруднити виконання судового рішення, посилаючись лише на можливість відчуження нерухомого майна, однак такі висновки є лише припущенням, а питання про правомірність дій відповідача може бути вирішено судом лише по суті спору.

Таким чином, таке обґрунтування заяви не може вважатися достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

При цьому, у матеріалах заяви відсутні будь які докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення у справі, дані про неможливість захисту прав без вжиття відповідних заходів також не надані.

Також вважає, що вжиті заходи забезпечення не є співмірними із заявленими позовними вимогами, враховуючи предмет, підстави позову та обставини, на які посилається заявник в обґрунтування заяви про забезпечення позову.

Покликаючись на судову практику, зазначає, що одночасне застосування арешту як заходу забезпечення та заборони на відчуження майна не відповідає вимогам закону, при цьому, застосувавши цих два заходи, суд першої інстанції не обґрунтування необхідність вжиття таких заходів забезпечення.

На думку апелянта, суд був зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення в силу імперативної норми п. 1 ч. 3 ст. 154 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 не має зареєстрованого місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України, а фактично проживає у м. Прага Чеської Республіки.

Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львава від 17 листопада 2023 року в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_7 та заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви у цій частині залишити без задоволення.

22.01.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_8 на апеляційну скаргу, у якому просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а скаргу без задоволення.

До початку судового засідання 19 березня 2024 року від апелянта ОСОБА_5 надійшли додаткові пояснення у справі, зміст яких фактично зводиться до заперечення вимог за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_9 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Яремко Ростислав Євгенійович, ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, при цьому повідомила про зміну прізвища на ОСОБА_10 у зв`язку із укладенням шлюбу, на підтвердження надала копію Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 , а також просить розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводити без її участі.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 19 березня не прибули, представник заявниці ОСОБА_8 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, апелянт ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи у її відсутність, інші не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_3 , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 18 жовтня 2017 року за реєстровим №3273, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_4 , також ОСОБА_2 на праві приватної власності належать квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 на підставі договорів про участь у фонді фінансування будівництва, при цьому, 17 жовтня 2023 року останній стало відомо про те, що з її приватного володіння протиправно, шляхом підроблення документів, вибули наведені вище об`єкти нерухомості, у той час вона не перебувала на території України та відповідних довіреностей на вчинення правочинів не підсписувала.

10.11.2023 адвокатом Юнко Н.О. в інтересах ОСОБА_2 подано заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч.ч. 3, 4 ст. 358 КК України до ГУ НП у Львівській області, при цьому, на час звернення до суду з вказаною заявою про забезпечення позову, в межах кримінального провадження не накладено арешт на наведене вище майно, тому існує необхідність вжиття заходів для забезпечення позову ОСОБА_2 до його пред`явлення, оскільки їх невідкладне невжиття може призвести до подальшого незаконного відчуження об`єктів нерухомого майна, що є предметом спору, на користь третіх осіб, а це в свою чергу підтверджує існування ризиків істотного ускладнення або й унеможливлення виконання рішення суду за позовом останньої до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який заявник ОСОБА_2 має намір подати до суду.

При цьому, суд врахував положення закону про виключну підсудність та те, що квартира АДРЕСА_4 виставлена на продаж із ціною 768000,00 дол США, тобто вартість вказаного майна є найвищою, із всього нерухомого майна на яке заявник просить накласти арешт, тому заява підставно подана до Галицького районного суду м.Львова.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

На переконання колегії суддів, таким, достатньо обґрунтованим припущенням є можливість відповідача в принципі відчужити майно, тобто здатність визначати його подальшу юридичну долю.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 1/an_8423/ed_2018_02_28/pravo1/T04_1618.html?pravo=1#8423" title="Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004">ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.

Зокрема, можливість заявника подати заяву про забезпечення позову та його обов`язок після цього, врегульовано ст. 152 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст.152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Згідно із ч. 13 ст. 158 ЦПК України заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: 1) неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу; 2) повернення позовної заяви; 3) відмови у відкритті провадження у справі.

Як зазначено у заяві про забезпечення позову, ОСОБА_2 вважає, що укладені без її волевиявлення договори купівлі - продажу квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , та квартири АДРЕСА_4 , є недійсними та має намір звернутись до суду із відповідним позовом.

Згідно інформації з ЄДРСР, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Юнко М.В. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_9 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Яремко Ростислав Євгенійович, ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння (справа №461/10061/23).

Провадження у цій справі відкрито ухвалою суду від 01.12.2023, відтак, заявник виконала вимоги ч. 4 ст. 152 ЦПК України.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Види забезпечення позову, які можуть застосовуватися судом визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам. Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Із встановлених апеляційним судом обставин вбачається, що у провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи, які не заявлять самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_9 , приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Яремко Ростислав Євгенійович, ОСОБА_4 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

При цьому, предметом спірних правовідносин є квартира АДРЕСА_4 , а також квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 , тобто спір є майновим та стосується нерухомого майна, як об`єкту цивільних прав.

Згідно із висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 02 липня 2020 року у справі № 657/1211/19 (провадження № 61-3353св20) умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Таким чином, враховуючи, що позивачка ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову щодо майна, яке знаходиться у відповідачів, які мають можливість розпорядитися ним, тобто визначити його подальшу юридичну долю, колегія суддів погоджується із висновками районного суду про підставність заяви про забезпечення позову та обґрунтованість вимог ОСОБА_2 , більше того, станом на час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 між сторонами існує спір (відкрито провадження у справі) щодо нерухомого майна, тому висновок місцевого суду про наявність підстав для вжиття заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивачки від можливих недобросовісних дій із боку відповідачів, є правильним.

В свою чергу, ОСОБА_1 , оскаржує ухвалу суду першої інстанції у частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_9 , однак наведені нею обставини не свідчать про помилковість чи необхідність зміни такої у відповідній частині.

Зокрема, оскільки нерухоме майно може бути у будь-який час відчужене його власником ОСОБА_1 , у суду є реальні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Враховуючи наведене та за наявності неспростованих обставин щодо права власності ОСОБА_2 на спірні об`єкти нерухомості, при цьому часу відчуження останньою та набуття відповідних прав відповідачами на таке майно, колегія суддів приходить переконання про співмірність заходів забезпечення із предметом спору в цілому.

Обрані судом види забезпечення позову не призведуть до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки відповідне майно фактично зберігатиметься у її володінні, а обмежується лише можливість розпорядитися таким.

Зазначене узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Будь які доводи апеляційної скарги про відсутність (недоведеність) загроз потенційного порушення прав ОСОБА_2 чи утруднення виконання рішення у даній справі, спростовуються встановленими обставинами у справі та наведеними вище висновками.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17.

Колегія суддів вважає, що обрані заявником види заходу забезпечення позову є такими, що у разі задоволення позову, забезпечать ефективний захист поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, при цьому, накладення арешту та заборона вчиняти певні дії на спірне майно до вирішення спору по суті, є сукупністю процесуальних дій, які слугуватимуть заходами запобігання можливих порушень прав позивачки, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

В свою чергу, колегія суддів враховує те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а також забезпечення позову у відповідний спосіб не вплине на права і обов`язки осіб, які не є учасниками даної справи.

При цьому вразі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питанням скасування заходів забезпечення позову.

Що стосується доводів апеляційної скарги про зустрічне забезпечення, то метою такого є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

На відміну від забезпечення позову, метою якого є захист інтересів позивача, зустрічне забезпечення направлено, перш за все, на захист інтересів відповідача. Крім того, фактично цей інститут права зберігає існуючий «status quo» між сторонами до ухвалення рішення суду по суті спору.

Іншими словами основною передумовою застосування правил статті 154 ЦК є факт можливості завдання збитків.

Виходячи із системного тлумачення ч. 1 і 3 ст. 154 ЦПК України, реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом суду, а не його обов`язком, за винятком випадків, передбачених частиною 3 ст. 154 ЦПК України, в якій зазначено, що суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Поряд з цим, оскільки вжиття заходів зустрічного забезпечення за загальним правилом має диспозитивний характер, то при вирішенні питання про їх застосування суд повинен оцінити необхідність зустрічного забезпечення та з`ясувати спроможність позивача компенсувати відповідачу у майбутньому можливі збитки, пов`язані із забезпеченням позову.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, суду не надано доказів, що майновий стан позивачки може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Таким чином, чітких підстав передбачених ч. 3 ст. 154 ЦПК України для вжиття зустрічного забезпечення учасниками справи не подано, а судом не встановлено.

При цьому, лише імовірність можливих збитків без вмотивування вірогідності їх спричинення, зокрема саме внаслідок забезпечувальних заходів, не може бути достатньою підставою для застосування механізму, передбаченого ст. 154 ЦПК.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львава від 17 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 березня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк