Дата документу 27.03.2024
Справа № 501/1041/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за

позову представника позивача ОСОБА_2 адвоката Склярського П.М.

до

відповідача ОСОБА_3

третя особа: приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Слаєва Раїса Каримівна

предмет та підстави позову: про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

І. Обгрунтування заяви.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Склярський П.М. 18.03.2024 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (третя особа: приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Слаєва Раїса Каримівна) про визнання недійсним договору дарування.

Представник позивача разом з позовом надав до канцелярії суду заяву про забезпечення позову, згідно якої просить суд:

- накласти арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 30.08.2019.

Заява обґрунтована тим, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Заявник стверджує, що на сьогодні існує ризик того, що відповідач здійснить відчуження спірного нерухомого майна, в зв`язку з чим вона може втратити єдине житло.

На підставі викладеного, заявник звернувся до суду з відповідною заявою.

ІІ. Процедура.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2024 заява розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І.

Судом 19.03.2024 здійснено запити щодо реєстрації сторін по справі до відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області.

До канцелярії суду 26.03.2024 надійшли відповіді з відділу реєстрації обліку осіб виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області.

Питання про забезпечення позовних вимог вирішується судом без повідомлення учасників справи відповідно до ч.1 ст.153 Цивільного-процесуального кодексу України (далі ЦПК).

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Мотиви, з яких Суд дійшов висновків, і закон, яким керувався Суд.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву представника позивача слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із роз`яснень Верховного Суд України у п.4 постанови Пленуму від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч.1 ст.149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. При цьому, під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Отже, невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам. Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення. Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку. Заходи щодо забезпечення позову мають застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Слід відзначити, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження спірного майна без наведення відповідного обґрунтування та підтвердження їх доказами згідно зі статтею 81 ЦПК України, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дії відповідача спрямовані на відчуження нерухомого майна, тому не доведено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Таким чином, позивач належним чином не обґрунтував заяву про забезпечення позову в частині того, що існує ризик реалізації вказаного майна під час розгляду справи, або ризик зміни вихідних даних майна, тощо.

При цьому, із вказаної заяви, та доданих до неї документів не вбачається ризиків здійснення відповідачем будь-яких дій, направлених на відчуження вказаного майна (зокрема продажу, дарування).

З врахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на спірне нерухоме майно та заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно спірного нерухомого майна, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

Враховуючи викладене, у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст.149-153 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 адвоката Склярського П.М. про забезпечення позову відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко