КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 361/1544/23 Головуючий у суді першої інстанції - Петришин Н.М.
Номер провадження № 22-ц/824/3988/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якого просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 53 400 грн, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 лютого 2020 року позивач дав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 2 500 доларів США, що еквівалентно 61 400 грн за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору (1 долар США = 24.56 гривень).

Відповідач ОСОБА_1 , отримавши у борг вказану суму грошових коштів, зобов`язався повернути дані кошти до 28 березня 2020 року, однак взятих на себе зобов`язань у строк визнаний договором не виконав. І на тепер відповідач не повернув борг у повному обсязі. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем надана розписка.

Позивач зазначає, що відповідачем повернуто лише частину коштів згідно розписки, а саме: 16 лютого 2020 року позивачу перераховано на картку кошти в розмірі 8 000 грн. Таким чином, несплачена сума за договором позики становить: 61 400, 00 грн - 8 000 грн = 53 400 грн. На підставі викладеного позивач просить стягнути із відповідача суму боргу та понесені витрати на судовий збір.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 53 400 грн, а також судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що на підтвердження того, що ОСОБА_1 поверне позичені грошові кошти, він залишив позивачу власний автомобіль марки Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_1 , про що було зазначено в розписці.

В апеляційній скарзі зазначено, що в січні 2021 року відповідач повернув позивачу позичені кошти: на початку січня 2021 року було повернуто 2 000 доларів США, а потім здійснив ще 2 платежі по 200 та 300 доларів США.

Вказано, що коли відповідач повернув перший платіж, позивач на звороті розписки вказав, що ОСОБА_1 повернув 2 000 доларів США. Після повернення всіх коштів у січні 2021 року, позивач повернув відповідачу автомобіль.

Також апелянт зазначає, що в 2021 році ОСОБА_1 продав автомобіль Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_1 , який залишав у завдаток позивачу, про що свідчить договір купівлі-продажу, який зберігається в Сервісному центрі МВС № 8045 РСЦ МВС в м. Києві.

Згодом ОСОБА_1 почав просити у позивача віддати оригінал розписки, позивач повідомив, що хоче ще проценти за користування позикою. Сторони зустрілись і позивач сказав, що хоче мінімум 1 200 доларів США процентів. Вказано, що відповідач відправив позивачу 8 000 грн, але оригінал розписки він так і не повернув. У подальшому відповідач дізнався, що позивач подав позов до суду, де мотивує, що відповідач повернув йому лише 8 000 грн. Апелянт вважає, що такі вимоги є незаконними, з огляду на те, що відповідач повернув позивачу всю позичену суму і навіть більше, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 28 лютого 2020 року, вбачається, що ОСОБА_1 отримав в борг кошти в сумі 2 500 доларів США на власні потреби від ОСОБА_3 Зобов`язався повернути кошти 28 березня 2020 року. В заставу залишив власний автомобіль марки Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.5).

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30 січня 2021 року ОСОБА_1 продав автомобіль марки Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.38-39, 46-48).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , мотивував своє рішення тим, що встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення між позивачем та відповідачем 28 лютого 2020 договору позики, відбулося. Суд першої інстанції зазначив, що заперечуючи проти позовних вимог, відповідач не надав ніяких доказів на спростування доводів позивача про укладення договору позики між сторонами чи про іншу правову природу розписки. Відповідач ОСОБА_1 вказав, що грошові кошти повернув, проте, доказів на підтвердження цього факту не надав.

Також судом було зазначено, що у судовому засіданні судом досліджено оригінал розписки від 28 лютого 2020 року, проте на зворотній стороні розписки не виявлено записів про повернення грошових коштів відповідачем. Факт продажу відповідачем автомобіля Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_1 , також не підтверджує повернення коштів позивачу, оскільки до суду не надано належних доказів укладення між сторонами договору застави автомобіля та наявності відповідних обтяжень у вигляді застави.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 200/1897/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Так, встановивши, що 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 у позику грошові кошти у розмірі 2 500 доларів США, які зобов`язався повернути 28 березня 2020 року, на підтвердження чого написав відповідну розписку, оригінал якої знаходиться у позивача та дійсність якої не спростована, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин та наявності у відповідача обов`язку з повернення отриманих у позику грошових коштів.

Крім того, сторони по справі не заперечують факт того, що відповідач повернув позивачу кошти у розмірі 8 000 грн.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідач повернув всю суми грошових коштів й на розписці має міститись відповідний запис про повернення 2 000 доларів США позивачу.

Так, відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наявна в матеріалах справи копія розписки від 28 лютого 2020 року не містить жодних відміток на звороті щодо повернення відповідачем позивачу 2 000 доларів США. Оригінал вказаної розписки також було досліджено судом першої інстанції в судовому засіданні і також не виявлено записів про виконання зобов`язань боржником.

Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів на спростування доводів позовної заяви, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач по справі не виконав взятого на себе зобов`язання з повернення грошових коштів позивачу.

Відхиляються як необґрунтовані й доводи апеляційної скарги про те, що зобов`язання було виконано відповідачем, оскільки останньому було повернуто автомобіль Subaru Forester, державний номерний знак НОМЕР_1 , який було надано в якості застави, оскільки належним виконанням зобов`язання за договором позики є повернення оригіналу розписки позикодавцем позичальнику.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують законності рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв