ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Київ

справа № 372/1561/23

провадження № 61-13747св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (судді-доповідача), Карпенко С. О., Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик Марія Олексіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Фесик Марії Олексіївни, в інтересах якої діє адвокат Коваль Ростислав Олександрович, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року у складі судді Проць Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в складі колегії суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик М. О., в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку; виключити з опису та зняти з-під арешту 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Разом з позовом ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила заборонити приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Фесик М. О. вчиняти дії щодо звернення стягнення на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та зупинити продаж (проведення) торгів з реалізації вказаного майна.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 20 лютого 2023 року (у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1) накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності подружжя.

Приватний виконавець вчиняє дії щодо підготовки спірного будинку до продажу на електронних торгах, тому цей будинок може бути реалізований без врахування належної позивачу 1/2 частки в цьому будинку. Вказувала, що невжиття забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний спосіб захисту та поновлення прав позивача у разі задоволення вимог.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Зупинено продаж арештованого майна, а саме: 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 24 грудня 2007 року, виданого Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна, тому невжиття заходів забезпечення позову в спосіб зупинення продажу 1/2 частини житлового будинку, який перебуває під арештом у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 , може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду про задоволення позову.

Суд першої інстанції вважав вимоги заяви в частині заборони приватному виконавцю вчиняти дії щодо звернення стягнення на 1/2 частину спірного житлового будинку необґрунтованими та неспівмірними із заявленим позовом.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Фесик М. О., подану адвокатом Ковалем Р. О., залишено без задоволення, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з метою ефективного забезпечення балансу інтересів сторін у справі були наявні підстави для задоволення заяви та застосування заходів забезпечення позову у вигляді арешту на майно, що належить на праві власності відповідачу. Доводи апеляційної скарги про те, що, подаючи позовну заяву про поділ майна подружжя, сторони у справі переслідували єдину протиправну мету, якою не є реальний поділ майна подружжя, а уникнення звернення стягнення на відповідне майно у межах виконавчого провадження та ухилення від виконання рішення суду, є безпідставними, оскільки ці питання не з`ясовуються судом під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик М. О., в інтересах якої діє адвокат Коваль Р. О., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями в частині задоволення заяви про забезпечення позову, тому відповідно до статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в іншій частині не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували частину другу статті 149 ЦПК України у взаємозв`язку з частинами першою, другою та четвертою статті 263 ЦПК України про те, що не може бути законною та обґрунтованою заборона проводити реалізацію майна боржника за наявності невиконаних боргових зобов`язань. Метою забезпечення позову у цій справі є лише перешкоджання у зверненні стягнення на майно. Суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 755/1357/18, від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 638/5084/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20.

Зазначала, що звернення стягнення на спільно набуте подружжям майно на погашення боргових зобов`язань в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 не може зупинятися шляхом забезпечення позову у справі про поділ майна подружжя. Заходи забезпечення позову про поділ майна подружжя у справі № 372/1561/23 перешкоджають виконанню рішення суду у справі № 754/7728/19. Водночас у межах справи № 372/1561/23 не вирішується питання поділу боргових зобов`язань подружжя, а в системному аналізі дії сторін у справі свідчать лише про намагання уникнути звернення стягнення на майно боржника у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, що не відповідає меті забезпечення позову у справі.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20 встановлено, що ОСОБА_3 вчиняв дії щодо відчуження спірного будинку з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок боргових зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів. Колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що дії продавця ( ОСОБА_3 ) та покупця ( ОСОБА_4 ) свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення кредитора у майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, тому договір купівлі-продажу будинку визнано недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Метою забезпечення позову у цій справі є лише перешкоджання у зверненні стягнення на майно.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Провадження у суді касаційної інстанції

18 вересня 2023 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик М. О., в інтересах якої діє адвокат Коваль Р. О., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 25 жовтня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Фесик М. О., в інтересах якої діє адвокат Коваль Р. О., на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року, витребував справу із суду першої інстанції.

18 грудня 2023 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 таОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 1989 року.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 24 грудня 2007 року зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

У травні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути на його користь грошові кошти у розмірі 5 110 200 грн, що еквівалентно 180 000 дол. США, а також 51 102 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі № 754/7728/19 в задоволенні вказаного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 збитки за договором поставки у розмірі 2 459 312 грн, неустойку у розмірі 27 436,80 грн, 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 09 листопада 2022 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, залишено в цій частині в силі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року. Постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2021 року в частині вирішення вимог про стягнення коштів змінено, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Фесик М. О. від 20 лютого 2023 року (у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 при примусовому виконанні виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва № 754/7728/19, виданого 02 лютого 2023 року) описано та накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик М. О., в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину цього житлового будинку; виключити з опису та зняти з-під арешту 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Разом з позовом ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд заборонити приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Фесик М. О. вчиняти дії щодо звернення стягнення на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та зупинити продаж (проведення) торгів з реалізації зазначеного майна.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи зміст ухвали суду першої інстанції, межі апеляційного перегляду справи за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого органу міста Києва Фесик М. О. та доводи касаційної скарги вказаного виконавця, оскаржувані судові рішення є предметом касаційного перегляду в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 199/5431/20 виклав висновок про те, що «метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі. Забезпечення позову - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову».

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема позов забезпечується: забороною вчиняти певні дії (пункт 2); зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (пункт 5).

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 359/3016/21 викладено висновок про те, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії».

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23 вказував наступне: «Інститут забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 199/1359/23 міститься висновок про те, що «при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу».

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Згідно з інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень Верховний Суд у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 754/7728/19 погодився з висновком апеляційного суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 збитків за договором поставки у розмірі 2 459 312 грн та неустойки у розмірі 27 436, 80 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року у справі № 372/437/20, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року, задоволено позов ОСОБА_5 , визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 12 липня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_4 .

У зазначеній постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_2 і ОСОБА_4 свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення ОСОБА_5 у майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , необхідно визнати недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Суди встановили, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Фесик М. О. від 20 лютого 2023 року (у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 при примусовому виконанні виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва № 754/7728/19, виданого 02 лютого 2023 року) описано та накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

У постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц та від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 викладено правовий висновок, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Фактично позивач у цій справі просила вжити заходи забезпечення позову з метою перешкоджання виконання судового рішення, яке набрало законної сили, в іншій справі з приводу іншого спору, що виходить за межі мети забезпечення позову, яка полягає у вжитті судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення у випадку задоволення заявлених позовних вимог саме у даній справі.

Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 211/129/18-ц сформульовано правову позицію, згідно з якою «суд не може заборонити державному виконавцеві вживати необхідних заходів щодо своєчасного й повного виконання рішення. Вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що заява не підлягає задоволенню, оскільки не обґрунтована заявником у контексті необхідності застосування таких заходів, а також у контексті їх співмірності та відповідності до заявлених позовних вимог».

У постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 361/8953/21 Верховний Суд вказував, що «недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили».

Обраний позивачем у цій справі спосіб забезпечення позову фактично зупиняє виконання судового рішення в іншій справі № 754/7728/19.

Отже, у даному випадку, забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого нерухомого майна, перешкоджає виконанню судового рішення у іншій справі з приводу іншого спору, що виходить за межі мети забезпечення позову.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зупинення продажу арештованого нерухомого майна порушує права стягувача у виконавчому провадженні, відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті і завданням цивільного судочинства та є неспівмірним із заявленими позивачем вимогами.

Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 310/9167/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 638/5084/20.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом зупинення продажу спірного майна, суди не звернули належної уваги на співмірність застосованого заходу забезпечення позову з предметом та підставами поданого позову, не врахували негативні наслідки від вжиття такого заходу та безпосередній вплив на права та охоронювані законом інтереси інших осіб. З огляду на наведене, застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову не може вважатись допустимим заходом охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою.

У контексті дотримання балансу прав та інтересів позивача, а також третіх осіб, права яких порушуються у зв`язку із застосуванням спірного заходу забезпечення позову, колегія суддів звертає увагу на необхідність дотримання загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги отримали підтвердження під час касаційного перегляду, що свідчить про наявність підстав для скасування оскаржених судових рішень в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог, оскільки метою накладення арешту у цій справі є зупинення реалізації арештованого майна у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 за відкритим виконавчим провадженням.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Фесик Марії Олексіївни, в інтересах якої діє адвокат Коваль Ростислав Олександрович, задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року скасувати в частині задоволення заяви про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна - 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 24 грудня 2007 року, виданого Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області, відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

А. С. Олійник

В. В. Сердюк