Головуючий у І інстанції Савицький О.А.
Провадження № 22-ц/824/1937/2024 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Оніщука М.І.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про виправлення помилки, допущеної у судовому наказі, та стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою про виправлення помилки, допущеної у судовому наказі від 12 серпня 2022 року в цивільній справі № 761/11246/22 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

Обгрунтовуючи свої вимоги, заявник посилався на те, що 12 серпня 2022 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано судовий наказ у справі № 761/11246/22 за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.06.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, у вищевказаному судовому наказі судом було допущено помилку, оскільки у ньому не зазначено про те, що аліменти стягуються у розмірі не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, наслідком чого стало зайве стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 при примусовому виконанні судового наказу грошових коштів у сумі 389 524 грн. 17 коп., що є різницею між фактично стягнутими коштами та максимальним розміром аліментів на одну дитину, встановленим законом (10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку).

Враховуючи викладене, заявник з урахуванням заяви про збільшення розміру вимог, просив суд виправити помилку у судовому наказі, виданому Шевченківським районним судом м. Києва від 12.08.2022 року у справі №761/11246/22 за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, зазначивши: «Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 22.06.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Також просив стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , безпідставно одержані кошти у розмірі 466 020,91 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Виправлено допущену помилку в тексті судового наказу від 12 серпня 2022 року, виданого Шевченківським районним судом міста Києва в цивільній справі № 761/11246/22 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини, а саме вказано: щомісячний розмір аліментів не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

В решті вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення безпідставно набутих коштів, заявник ОСОБА_1 через представника - адвоката Паламарчук Н.В., подав на ухвалу апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу в частині відмови у стягненні безпідставно набутих коштів скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 466 020,91 грн.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до хибного висновку про відмову у стягненні безпідставно набутих коштів, зокрема, зазначає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 1215 ЦК України, яка не підлягає застосуванню з огляду на недобросовісну поведінку стягувача ОСОБА_2 .

Крім того, суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, не звернув належної уваги на те, що заявник, обґрунтовуючи свої вимоги в частині стягнення грошових коштів, послався на положення ст. 432 ЦПК України, згідно ч. 4 якої про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначене, не застосував відповідну норму, що свідчить про порушення норм процесуального права, що, в свою чергу, призвело до неправильного постановлення ухвали у відповідній частині.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Паламарчук Н.В. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник стягувача ОСОБА_2 - адвокат Пухальська І.С. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечила та просила залишити ухвалу суду в оскарженій частині без змін, як законну та обґрунтовану.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду в оскарженій частині - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ухвалу суду боржником оскаржено лише в частині відмови у стягненні безпідставно одержаних коштів, дана ухвала згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом лише у цій частині.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Шевченківським районним судом міста Києва видано судовий наказ від 12 серпня 2022 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.06.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.16).

Також встановлено, що даний судовий наказ перебуває на примусовому виконанні.

Разом із тим, у зв`язку із помилковим незазначенням у судовому наказі від 12 серпня 2022 року про максимальне обмеження розміру аліментів на одну дитину десятьма прожитковими мінімумами на дитину відповідного віку, відбулося стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі більшому, ніж визначений законодавчо (ч. 1 ст. 161 ЦПК України), сума переплати склала 466 020,91 грн.

Вищенаведена помилка в подальшому була виправлена ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року на підставі заяви боржника та згідно вимог ст. 432 ЦПК України (а.с.87-88) шляхом зазначення у судовому наказі про те, що щомісячний розмір аліментів не може перевищувати 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Заявляючи вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набутих грошових коштів у сумі 466 020,91 грн., заявник ОСОБА_1 зазначив, що вказана сума стягувалась з нього та отримана ОСОБА_2 внаслідок примусового виконання судового наказу, в якому помилково не було вказано граничний щомісячний розмір аліментів.

Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 466 020,91 грн., суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення заяви у цій частині, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення iйого юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аліментні виплати у розмірі 466 020,91 грн., про повернення яких просив заявник ОСОБА_1 , останній здійснив не добровільно, а в примусовому порядку в межах відкритого виконавчого провадження № 69854801 з примусового виконання судового наказу №761/11246/22, виданого 06.09.2022 рокуШевченківським районним судом м. Києва,і висновок суду першої інстанції про неможливість повернення цих коштів платнику аліментів в порядку, визначеному статтею 1215 ЦК України, є правильним, оскільки аліменти не підлягають поверненню і не відносяться до кондиційних зобов`язань, тобто не можуть бути безпідставно набутими.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню.

Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо.

Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи - носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, відсутні правові підстави для стягнення їх із стягувача на користь боржника як безпідставно набутих.

Як вбачається з матеріалів справи, у ній відсутні докази, які можуть підтвердити обставини, що аліменти були безпідставно набутими, адже підстава для їх сплати не була скасована, змінена чи припинена. Боржником не доведено недобросовісність набувача, зважаючи на відсутність доказів того, що стягувач достеменно знала про розмір зарплати боржника; не доведено умислу на безпідставне збагачення стягувача; виникнення так званої «переплати» внаслідок судової помилки не залежало від поведінки і волі стягувача, позаяк вона не здійснила жодних дій для отримання надмірних коштів з метою збагачення; відсутні докази реальної наявності цих коштів у стягувача станом на зараз, не встановлено факту нецільового використання коштів, що могло б свідчити про збагачення стягувача; у стягувача немає обов`язку перевіряти правильність судового наказу на дотримання норм законодавства, зважаючи на принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.

У справі, що переглядається, аліментні кошти витрачались на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку останньої, зворотного ОСОБА_1 не доведено. Враховуючи викладене, повернення аліментів у досить значному розмірі (466 020,91 грн.) може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме малолітня дитина ОСОБА_3 є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги заявника про повернення сплачених на утримання власної дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, обґрунтованим є висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 у частині вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у вигляді аліментів, які отримані ОСОБА_2 внаслідок примусового виконання судового наказу про стягнення аліментів, оскільки у розумінні положень закону такі грошові кошти поверненню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про помилкове застосування судом до спірних правовідносин положень ст. 1215 ЦК України, зважаючи на недобросовісність дій стягувача ОСОБА_2 , що виключає можливість застосування даної правової норми, колегією суддів відхиляються, оскільки ОСОБА_1 , як платником, під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що одержувач аліментів ОСОБА_2 діяла недобросовісно.

Відхиляються апеляційним судом і доводи скарги про те, що безпідставно одержані кошти підлягають стягненню на користь боржника ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 432 ЦПК України, оскільки дана правова норма, яка, дійсно, передбачає можливість стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим документом у разі виправлення помилки у ньому, застосовується не самостійно, а у взаємозв`язку із положеннями глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», у якій міститься визначення безпідставно набутого майна, порядок повернення такого майна, а також види безпідставно набутого майна, яке поверненню не підлягає. Оскільки аліменти відносяться до безпідставно набутого майна, яке поверненню не підлягає, і платником не доведено наявності виключень із цього загального правила, аліменти, отримані ОСОБА_2 , не підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 і на підставі положень ч. 4 ст. 432 ЦПК України.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали в оскарженій частині, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення в оскарженій частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2023 року в частині відмови у стягненні безпідставно набутих коштів - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: