КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 372/3506/23 Головуючий у суді першої інстанції - Сташків Т.Г.
Номер провадження № 22-ц/824/3992/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою ОСОБА_2 , на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , що також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа Орган опіки та піклування Козинської селищної ради Київської області, про зміну способу стягнення аліментів та визначення способів участі матері у вихованні дітей,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 , що також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про зміну способу стягнення аліментів та визначення способів участі матері у вихованні дітей та просив суд: змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу та відповідно стягувати з ОСОБА_5 аліменти на ім`я позивача ОСОБА_1 на утримання дітей у розмірі 1/3 заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття; визначити ОСОБА_5 наступні способи участі у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме систематичні побачення кожної першої суботи місяця з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. за місцем проживання дітей у присутності батька та за бажанням дітей; вирішити питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року закрито провадження в частині позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів. Цивільну справу про визначення способів участі матері у вихованні дітей передано за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновок суду про те, що позивач звернувся з позовом з тією самою вимогою (про зміну способу стягнення аліментів з матері дітей) і з тих самих підстав, які вже були предметом спору у справі № 753/19130/19, не відповідає дійсності, оскільки в рамках даної справи позивач просить суд змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу та відповідно стягувати з відповідачки аліменти на його користь на утримання дітей у розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Така вимога була мотивована тим, що за період з жовтня 2019 року по день звернення до суду боржниця (відповідачка) сплатила аліментів у розмірі 28 445 грн, однак, такий спосіб стягнення аліментів (тверда грошова сума) не відповідає реаліям сьогодення та не відповідає правам та інтересам дітей на належне утримання обома батьками. Діти проживають разом із позивачем та знаходяться на його повному утриманні. Аліментів, які нерегулярно та не в повному об`ємі сплачує відповідачка на утримання дітей не вистачає на жодні їх потреби відповідно до їх віку. Обрана система стягнення аліментів у фіксованій (твердій) грошовій сумі виявилась неефективною.

Разом з тим, вказано, що у справі № 753/19130/19, позивач просив суд змінити розмір стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дітей, визначеного судовим наказом Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року з твердої грошової суми у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 вересня 2019 року і до досягнення донькою - ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 та до досягнення сином - ОСОБА_7 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/3 частини зі всіх видів її доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 грудня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття.

Зазначено, що вимоги у справі № 753/19130/19 були мотивовані тим, що відповідачка є працездатною, отримує значні доходи, інших утриманців не має, а тому вона має реальну змогу сплачувати аліменти на утримання малолітніх дітей у значно більшому розмірі ніж визначено судовим наказом.

Відтак, апелянт вказує, що вказані позови є різними за предметом та підставами позову, так як містять різні матеріально-правові вимоги, стосовно яких позивач просить прийняти судове рішення, а також містять різні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту прав та охоронюваних законом інтересів, а тому вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про наявність передбачених пунктом 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі, в частині позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів.

Крім того в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не мав передбачених ст. 31 ЦПК України правових підстав для постановлення ухвали щодо передачі справи до Дарницького районного суду м. Києва, так як дана справа, станом на день подання позову належала до територіальної юрисдикції саме Обухівського районного суду Київської області, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позов про зміну способу стягнення аліментів може бути пред`явлений за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, який зареєстрований у Обухівському районі, а тому, відповідно, даний спір має розглядати саме Обухівський районний суд Київської області.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

23 квітня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання від представника Органу опіки та піклування Козинської селищної ради Київської області - Білінської Ю.В. про розгляд справи без їхньої участі.

Відповідачка ОСОБА_5 при апеляційному розгляді справи заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити ухвалу про закриття провадження у справі без змін. Вважає висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції повторно не з`явився та 22 квітня 2024 року й 24 квітня 2024 року засобами електронного зв`язку надіслав клопотання про відкладення розгляду справи. Вказане клопотання було відхилено в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, вирішуючи подане клопотання відповідача ОСОБА_5 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів, зазначив, що у провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебувала справа № 753/218/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про зміну розміру та способу стягнення аліментів, в якому позивач просив змінити розмір стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визначений судовим наказом Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року, із твердої грошової суми в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 вересня 2019 року і до досягнення донькою ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 та до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/3 частини зі всіх видів її доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Суд при вирішенні вказаного клопотання врахував, що обґрунтовуючи своє звернення у справі № 753/218/20 ОСОБА_1 посилався на те, що розмір аліментів, які встановлені судовим наказом № 753/19130/19, є недостатніми для забезпечення гармонійного розвитку дитини. До того ж, змінився матеріальний стан відповідача в бік покращення, що підтверджується інформаційною довідкою з місця роботи відповідачки - ТОВ «Екомілк-Україна», із якої вбачається, що вона працевлаштована з липня 2011 року, має посаду директора та сталий й суттєвий щомісячний дохід у вигляді заробітної плати - 3 800 грн, а також в період з 2018 року отримала дохід від виплачених дивідендів в сумі 327 250 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року у справі № 753/218/20 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Як слідує зі змісту пред`явлених позовних вимог у даній справі, ОСОБА_1 просить змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу ОСОБА_5 та стягувати з відповідача аліменти на ім`я ОСОБА_1 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі однієї третини (1/3) заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Так, судовим наказом Дарницького районного суду міста Києва №753/19130/19 стягнуто з ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 вересня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, суд виснував, що позивач у межах справи № 753/218/20 вже звертався до відповідача з позовом про зміну способу стягнення аліментів, а саме просив стягувати з відповідача 1/3 частини зі всіх видів її доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та в межах даної справи № 372/3506/23 позивач також просить стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, як у справі № 753/218/20, так і в даній справі підставою для зміни розміру та способу стягнення аліментів позивачем визначено недостатність визначеного судовим наказом Дарницького районного суду міста Києва №753/19130/19 розміру стягуваних аліментів із ОСОБА_5 .

Отже судом установлено, що в даній справі № 372/3506/23 та у справі № 753/218/20 збігаються суб`єктний склад, предмет та підстави позову, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю відповідно до пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України в частині позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів.

Крім того, суд першої інстанції виснував, що після закриття провадження у справі в частині позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів, предметом спору залишилася позовна вимога про визначення способів участі матері у вихованні дітей.

Відповідно до частини 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача (частина 1 статті 28 ЦПК України).

Відтак, спори щодо визначення способів участі матері у вихованні дітей не відносяться законом до спорів, вибір підсудності в яких може здійснюватися позивачем.

Як слідує з матеріалів справи, місцем реєстрації (проживання) відповідача ОСОБА_5 є: АДРЕСА_1 ).

Таким чином, суд дійшов висновку про непідсудність Обухівському районному суду Київської області даного позову про визначення способів участі матері у вихованні дітей, що підлягає передачі за підсудністю до Дарницького районного суду міста Києва згідно із зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_5 .

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У справі, що переглядається, установлено, що після відкриття провадження у справі 05 жовтня 2023 року до суду від відповідача ОСОБА_5 надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про зміну способу стягнення аліментів на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України. Дане клопотання мотивоване тим, що позивач вже звертався до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача про зміну способу стягнення аліментів, у задоволенні якого судом було відмовлено.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) вказано, що: "згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: "необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України).

За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що:

"предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначено, що:

"підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Разом з тим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права".

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2024 року у справі № 554/527/23 (провадження № 61-11779св23) зроблено висновок, що "суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили".

Європейський суд з справ людини у рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У справі, що переглядається вбачається, що у липні 2023 року ОСОБА_1 , що також діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про зміну способу стягнення аліментів та визначення способів участі матері у вихованні дітей та просив суд: змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу та відповідно стягувати з ОСОБА_5 аліменти на ім`я позивача ОСОБА_1 на утримання дітей у розмірі 1/3 заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття; визначити ОСОБА_5 наступні способи участі у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме систематичні побачення кожної першої суботи місяця з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. за місцем проживання дітей у присутності батька та за бажанням дітей; вирішити питання розподілу судових витрат.

Із тексту заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року у справі №753/218/20 вбачається, що ОСОБА_1 просив змінити та збільшити розмір й спосіб стягнення аліментів, які встановлені судовим наказом Дарницького районного суду міста Києва 03 жовтня 2019 року, а саме змінити розмір стягнення аліментів, які стягуються з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з твердої грошової суми у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 30 вересня 2019 року і до досягнення донькою ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , та до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/3 частини зі всіх видів її доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 грудня 2019 року і до досягнення донькою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_3 повноліття.

Процесуальне законодавство України не дозволяє позивачу пред`являти новий позов до того ж відповідача з тим самим предметом і з тих самих підстав, з яких вже є ухвалене судове рішення, що набрало законної сили, оскільки це фактично призведе до переоцінки обставин, встановлених цим рішенням суду. Таке повторне звернення фактично спрямоване на ініціювання нового розгляду та вирішення справи, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Колегія суддів даючи оцінку доводам апеляційної скарги враховує наступне.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення.

Предмет позову опосередковується об`єктом спірного правовідношення та суб`єктивними правами і обов`язками сторін.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При дослідженні матеріалів справи встановлено, що позивачем у даній справі №372/3506/23 заявлено вимоги, які за своїм змістом не є тотожними позовним вимогам, які були предметом розгляду в справі №753/218/20, оскільки в даній справі позивачем заявлено вимоги про зміну способу стягнення аліментів й періодом, з якого така зміна має бути реалізована є 28 липня 2023 року (момент звернення до суду із позовом), проте в справі №753/218/20 було заявлено вимоги про збільшення розміру аліментів саме з 23 грудня 2019 року. Вказане свідчить, що позивач звернувся до суду із позовом щодо відмінного періоду, від того, який було заявлено в справі №753/218/20, за який має бути проведено зміну способу стягнення аліментів. Крім того, в справі №753/218/20 ОСОБА_1 просив змінити розмір аліментів, а в даній справі просить змінити спосіб стягнення аліментів.

Відтак, у справі, яка переглядається, суд дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі у зв`язку із наявністю судового рішення, постановленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Право на повагу до приватного і сімейного життя, закріплене зокрема у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини восьма, дев`ята, десята статті 7 СК України).

У справі, що переглядається, внаслідок закриття провадження залишився невирішеним спір, який стосувався інтересів дітей, а саме щодо зміни способу стягнення аліментів на їх користь.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК Українирозмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК Українизміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з одночасним направленням справи для продовження розгляду до районного суду.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до положень статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови викладено 25 квітня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв