Номер провадження: 22-ц/813/3130/24
Справа № 947/3927/22
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегенюк Світлана Борисівна, про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила суд усунути відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування в порядку ч. 1 ст. 1266 Цивільного кодексу України за правом представлення, після смерті ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті спадкодавця, спадкоємцями за законом є вона, як донька покійної та, за правом представлення після смерті іншого сина, відповідачі, які за життя ОСОБА_4 не цікавились станом її здоров`я та ухилилась від надання бабусі належної допомоги через її похилий вік, не виконуючи встановлені законом обов`язки.

Відповідачі позовні вимоги не визнали та заперечувала проти того, що не цікавилась здоров`ям бабусі, наполягаючи на тому що відвідували її, а крім того матеріальний стан самих відповідачів був скрутним та не дозволяв постійно надавати матеріальну допомогу. Крім того відповідачі заявляли, що до них із будь-якими проханнями про надання додаткової допомоги, а ні сама бабуся, а ні позивач не звертались.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 09.04.2024 року на 14:30 год. третя особа не з`явилася, на адресу Одеського апеляційного суду надіслала заяву про розгляд справи за відсутності останньої.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що обставини та підстави, на які посилається позивач у своєму позові, не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи і, крім того, були спростовані відповідачами.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законі.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 08.07.2020 року ОСОБА_1 прийняла на себе в договірному порядку (односторонній правочин) зобов`язання щомісячно надавати на утримання ОСОБА_4 грошову суму 4 000 грн та щомісячно отримувати пенсію, оформлену на ім`я ОСОБА_4 (а/с 7);

- ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , спадкоємцями після смерті якої є позивач (дочка) та відповідачі, як онуки та рідні діти сина спадкодавці ОСОБА_5 , який помер до відкриття спадщини;

- до нотаріальної контори із заявами про вступ у спадщину звернулись як позивач так і відповідачі (а/с 107-109);

- згідно свідоцтва про право особистої власності від 10.06.1976 року ОСОБА_4 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 (а/с 9);

- з доданих до справи документів вбачається, що в період з 01.10.2009 року по 05.10.2009 року ОСОБА_4 знаходилася на стаціонарному лікуванні в ТОВ «Медичний центр» «Медікап» з діагнозом гіпертонічна хвороба 2-ї стадії 3-го ступеня;

- у травні 2017 року ОСОБА_4 проходила медичне обстеження в Медичному центрі «Медіаком».

Інших медичних документів про стан здоров`я ОСОБА_4 в останні роки її життя до справи не додано.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку із чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Таким чином, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця необхідно враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Тобто для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: - ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, - перебування спадкодавця в безпорадному стані, - потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд першої інстанції слушно послався на аналогічні правові висновки, які викладено Верховним Судом у постановах: від 14 листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц (провадження № 61-8023св18), від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц (провадження № 61-45879св18) та від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц (провадження № 61-25032св19), від 13 січня 2021 року по справі 431/2579/17.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Встановивши, що позивач не надала жодного належного доказу існування будь-якої обставини, визначеної як обов`язкової для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України, а саме: ухилення відповідачів від надання спадкодавцеві ОСОБА_4 допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця ОСОБА_4 в безпорадному стані; потреби спадкодавця ОСОБА_4 в допомозі саме відповідачів, суд дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення від права спадкування.

Суд також врахував, що відповідні медичні документи про перебування спадкодавця на стаціонарному лікуванні на протязі 5 днів за 12 років до смерті і документи про проходження медичного обстеження за 4 роки до смерті не свідчать про перебування спадкодавця у безпорадному стані і потреби у зв`язку з безпорадним станом допомоги саме від відповідачів через неможливість її надання позивачем.

При цьому остаточний висновок суду першої інстанції узгоджує з правовою позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 17.10.2018 року у справі № 200/21452/15-ц, згідно з якою безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах, доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача та свідків є недостатнім, якщо це заперечується відповідачами.

Доводи апеляційної скарги про неповноту з`ясування обставин справи та про помилковість висновку суду, є неспроможними, оскільки не узгоджуються зі встановленими у справі обставинами, не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, суперечать хронології обставин та подій, яка вбачається з матеріалів справи.

При цьому наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи висновок суду першої інстанції не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 25.04.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова