Справа № 161/3098/24
Провадження № 4-с/161/21/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участі секретаря судового засідання Октисюк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

15 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії.

Свою скаргу обґрунтовує тим, що маючи намір здійснити реєстрацію права власності на житло, йому стало відомо про наявність обтяження № 9860591, зареєстрованого 26.05.2010 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н від 25.05.2010 винесеної Головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Луцького МУЮ Навроцьким Д.В. у зв`язку з примусовим виконанням судового наказу №2н-1792, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 09.11.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» 6392,51 грн заборгованості по кредиту, 31,9 грн судових витрат та 15 грн витрат на ІТЗ; обтяження № 12153116, зареєстроване на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 30411670 від 15.12.2011, винесеної державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Луцького МУЮ Іщенко Г.С., у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого листа №2-1670, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 08.04.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Універсалбанку 23197,24 гривень.

Вказує, що виконав всі зобов`язання перед стягувачами, на даний час всі виконавчі провадження, в межах яких були накладені арешти, завершені, а на звернення до відділу ДВС у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у знятті даних арештів було відмовлено.

Вважає бездіяльність органів виконавчої служби незаконною, просить зобов`язати Відділ Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України скасувати арешти нерухомого майна ОСОБА_1 , накладені на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н від 25.05.2010 (Реєстраційний номер обтяження №9860591), та на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 30411670 від 15.12.2011 (Реєстраційний номер обтяження 12153116).

Від скаржника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги за скаргою підтримує.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що у Другому відділі державної виконавчої служби Луцького МУЮ перебувало виконавче провадження № 30411670 з примусового виконання виконавчого листа №2-1670, виданого Луцьким міськрайонним судом Вол «Універсал Банк» 23197,24 гривень, яке завершене 13.07.2012 на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України « Про виконавче провадження у редакції від 21.04.1999, та виконавче провадження № 19411363 з примусовим виконанням судового наказу №2н-1792, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 09.11.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» 6392,51 грн заборгованості по кредиту, 31,9 грн судових витрат та 15 грн витрат на ІТЗ, яке завершене 30.12.2011 на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України « Про виконавче провадження у редакції від 21.04.1999.

Також встановлено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявне обтяження № 9860591, зареєстроване 26.05.2010 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н від 25.05.2010 винесеної Головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Луцького МУЮ Навроцьким Д.В. у зв`язку з примусовим виконанням судового наказу №2н-1792, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 09.11.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» 6392,51 грн заборгованості по кредиту, 31,9 грн судових витрат та 15 грн витрат на ІТЗ; а також обтяження № 12153116, зареєстроване на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 30411670 від 15.12.2011, винесеної державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби Луцького МУЮ Іщенко Г.С., у зв`язку з примусовим виконанням виконавчого листа №2-1670, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 08.04.2011 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсалбанк» 23197,24 гривень.

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України з заявою про зняття арештів.

Листом Відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 09 лютого 2024 року ОСОБА_1 було повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України).

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 451 ЦПК України визначено, що в разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, підставою для визнання рішення, дії чи бездіяльності виконавця неправомірними в порядку судового контролю за виконанням судових рішень є порушення державним виконавцем прав учасника виконавчого провадження.

Якщо ж рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені виконавцем відповідно до закону, в межах своїх повноважень і право заявника не було порушено, суд має відмовити в задоволенні скарги.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 47, ч.ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21квітня 1999 року виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Водночас, згідно ч. 3 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21квітня 1999року з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Аналогічне правило викладене в ч. 3 ст. 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, законом, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, не було передбачено зняття арешту з майна боржника у випадку повернення виконавчого документа стягувачу.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Європейський суд з прав людини вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 Конвенції тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).

Існування ж заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Подаючи скаргу ОСОБА_1 вказував, що зобов`язання перед стягувачами за виконавчими документами, які слугували підставою для накладення арештів, були ним виконані. Однак, жодних доказів про це до матеріалів скарги не долучив та не надав в подальшому до суду.

Таким чином, судом було встановлено, що виконавче провадження було повернуто державним виконавцем стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, при цьому боржником не надано належних та допустимих доказів щодо подальшого виконання судового наказу та рішення суду, зокрема погашення заборгованості у добровільному порядку.

На підставі вище встановлених обставин справи та вищенаведених вимог законодавства, суд приходить до висновку про те, що оскільки державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, тому згідно ч. 5 ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження", арешт не може бути знятий, а тому відсутні правові підстави для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 260, 450, 451 ЦПК України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції 1999 року), суд-

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту ухвали 27 березня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Філюк Т.М.