Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Справа № 307/1811/21
Провадження № 61-1632св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Русинчука М. М. (суддя-доповідач), суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Краснощокова Є. В., своєю постановою від 14 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року залишив без змін.
З результатами касаційного розгляду справи та мотивами прийнятої постанови Верховного Суду не можна погодитись з таких міркувань.
Суть справи
У зазначеній справі основним спором, який розглядався у всіх трьох судових інстанціях, є спір між сторонами ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) про визначення місця проживання їхнього спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 у первісному позові просила визначити місце проживання дитини з нею, а відповідач ОСОБА_2 у зустрічному позові наполягав на залишенні сина з ним.
Рішенням суду першої інстанції місце проживання малолітнього Кирила визначено з матір'ю, а суд апеляційної інстанції дійшов протилежного висновку - залишив дитину проживати з батьком.

У поданій до Верховного Суду касаційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати постанову суду апеляційної інстанції в означеній частині і залишити у силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Мотиви прийнятого судом касаційної інстанції судового рішення

Обґрунтовуючи свої висновки про наявність підстав для задоволення зустрічного позову і визначення місця проживання дитини з батьком, а не з матір'ю (як було вирішено судом першої інстанції), колегія суддів суду касаційної інстанції зазначила, зокрема, таке:

«Верховний Суд зауважує, що під час вирішення спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини він враховує інтереси самої дитини, а не її батьків або одного з них. Тому забезпечення якнайкращих інтересів дитини як прояв турботи про її права та свободи, є легітимною метою втручання у право на повагу до сімейного життя одного з батьків шляхом визначення місця проживання дитини з іншим із них. Для забезпечення якнайкращих інтересів дитини у такому спорі мають значення, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які є у кожного з них із дитиною, їхнє ставлення до виконання батьківських обов`язків, сталість соціальних зв`язків дитини з батьками, можливість належного забезпечувати її побут, умови для виховання та розвитку, дбати про стан її здоров`я (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 525/282/17; постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16535/19).

Верховний Суд зважує на встановлені судами факти щодо:

віку дитини, окремого проживання батька та матері, тривалості проживання сина з кожним із батьків, сталості його соціальних зв`язків із батьком і добросовісного виконання останнім батьківських обов`язків;

можливостей і здатностей батька забезпечити харчування та побут дитини, створити їй належні умови для проживання, виховання, освіти, загального розвитку, охорони її здоров`я;

легальності проживання батька із сином у Сполученому Королівстві (встановив суд апеляційної інстанції);

особистих якостей обох батьків і їхньої поведінки (зокрема особливостей поведінки матері, її спроби суїциду, а також того, що, хоч вона і стверджувала про перешкоди у побаченнях з дитиною, але, як встановив апеляційний суд, скарг із цього приводу до органу опіки та піклування не було);

відсутності обставин, які би вказували на неможливість подальшого проживання дитини разом із батьком (відсутності ознак її неприхильного ставлення до нього, фактів його негативного впливу на виховання та розвиток сина тощо);

оцінки органом опіки та піклування, який мав змогу заслухати обох батьків, можливості визначити місце проживання дитини з батьком.

З огляду на ці обставини Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про визначення місця проживання дитини разом із батьком. За наведених умов таке рішення відповідає якнайкращим інтересам дитини, які мають першочергове значення для вирішення спору. Тому визначення місця проживання сина з батьком за обставин цієї справи є пропорційним меті забезпечення зазначених інтересів дитини. ».

Висловлюючи свою незгоду з результатами касаційного розгляду, виходжу з такого.

Колегією суддів не взято до уваги, те що дитина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з самого народження проживала з матір'ю до кінця травня 2021 року, коли батько самочинно без згоди матері забрав дитину до себе, змінивши у неправомірний спосіб місце проживання півторарічної дитини, яка природньо в такому віці потребувала, в першу чергу, опіку і ласку матері.

Судами не встановлено, що за час проживання дитини з матір'ю остання неналежно виконувала свої батьківські обов'язки або ж поводилась так, що залишення дитини з нею створювало б небезпеку для дитини. Навпаки, матір працює медсестрою, що вже саме по собі є корисним для дитини з огляду на її малолітній вік, адже створює більш сприятливі умови для збереження здоров'я дитини. За місцем роботи мати характеризується позитивно.

Взяті до уваги судом апеляційної інстанції і покладені в основу мотивів постанови суду касаційної інстанції обставини щодо проживання дитини і батька в Сполученому Королівстві не існували на час ухвалення рішення суду першої інстанції, а виникли під час апеляційного розгляду справи, у зв'язку з чим відповідно до усталеного підходу Верховного Суду, що при перегляді справи судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції перевіряється в межах тих подій і фактів, які існували на час ухвалення рішення суду першої інстанції (див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 645/995/17 (провадження № 61-905св20)), не могли братись до уваги. Більше того, ці обставини виникли внаслідок неправомірної поведінки батька, який самочинно відібрав дитину від матері, змінивши у такий спосіб місце проживання сина. Використання вказаних обставин на користь батька в цій ситуації означало б потурання такій поведінці останнього, що може бути сприйняте іншими батьками як заохочення до подібних вчинків.

Суд касаційної інстанції використав факт вчинення матір'ю спроби суїциду проти неї, не з'ясувавши причин такої її поведінки. В той же час не взяв до уваги факт вчинення фізичного насильства батьком щодо дідуся дитини, хоча суд першої інстанції посилався на цю обставину в обґрунтування своїх висновків як на обставину, що вказувала на схильність батька до насильства.

У підсумку, за всіма обставинами справи (півторарічний вік дитини, проживання дитини з народження з матір'ю, яка має медичну освіту, працює, характеризується позитивно, неправомірна поведінка батька, який самочинно відібрав дитину від матері, звинувачувався у фізичному насильстві щодо дідуся дитини), які існували на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, якнайкращі інтереси дитини вимагали визначення місця проживання дитини з матір'ю.

За таких обставин постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог щодо визначення місця проживання дитини належало скасувати із залишенням у силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Суддя: М. М. Русинчук