Справа №613/924/19 Провадження № 2/613/24/24
20 березня 2024 року м. Богодухів
Богодухівський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Сеник О.С.,
за участю секретаря судового засідання Нагорної С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Богодухівського районного суду Харківської області за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 613/924/19 за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, -
В обґрунтування позову зазначила, що у квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії РФ проти України на території Луганської та Донецької областей України Бурлуцька Р.М. була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 є багатодітною матір`ю, сама виховує трьох дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Негативні наслідки збройної агресії РФ проти України, тимчасова окупація та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини призвели до неможливості проживання на території м. Торез Донецької області та вимушеного переселення позивачки разом зі своїми малолітніми дітьми у вересні 2014 року до АДРЕСА_2 . Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 04 березня 2019 року у цивільній справі № 613/78/19, яке не оскаржено та набрало законної сили, встановлено факт того, що її вимушене переселення разом з малолітніми дітьми у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, отже ці обставини не підлягають доказуванню.
Збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією частини території Донецької області України їй завдано істотної моральної шкоди, яка має розраховуватися на підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань з урахуванням характеру, обсягу і тривалості порушень її особистих прав, свобод та інтересів.
Вважає, що численні порушення Російською Федерацією основоположних прав та свобод людини дають підстави заявляти вимоги до неї про компенсацію шкоди, завданої збройною агресією проти України.
Зазначала, що на території Донецької області і, зокрема, в м. Торез була присутня ідеологічна проросійська діяльність, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалася через різні медійні ресурси, а саме були відключені українські канали на телебаченні, українські радіохвилі.
Крім того, у травні 2014 року вона була позбавлена права голосувати на виборах Президента України.
Нею втрачено відчуття безпеки, оскільки на вулицях почали з`являтися збройні формування Російської Федерації, органи української державної влади захоплювалися силою та зі зброєю в руках, на приміщеннях вивішувалися прапори Донецької народної республіки та Російської Федерації, облаштовувались блокпости, по місту пересувалася військова техніка, постійно існувала загроза життю, здоров`ю та майну. З огляду на усі вищезазначені обставини вона та її діти вимушені були покинути м. Торез.
У неї та її дітей значно погіршилося фізичне та психічне здоров`я. Вони і досі відчувають наслідки емоційного потрясіння, переживають різні неприємності, пов`язані із вимушеним переселенням, та враховуючи тяжке матеріальне становище, проблеми із працевлаштуванням, здоров`ям, їхній стан щодня тільки погіршується.
Зазначила, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації відповідачем частини території Донецької області порушено її права, передбачені Конституцією України, Європейською конвенцією, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканність, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Вказала, що безпосереднім суб`єктом, внаслідок умисних дій якого їй завдана моральна шкода, є відповідач, її Збройні Сили та створені нею військові формування, що мають на озброєнні та використовують засоби, які становлять підвищену небезпеку для оточуючих.
Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року змінено, викладено мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року задоволено частково касаційну скаргу адвоката Саргсян Е.С. в інтересах ОСОБА_1 ..

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 24 грудня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 19 травня 2020 року по даній справі скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.

У вказаній постанові Верховним Судом зазначено, що порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV), який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 Закону № 2709-IV встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

У тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права (частина четверта статті 79 Закону № 2709-IV).

Наведене дає підстави дійти висновку, що Закон № 2709-IV встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі в національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах: внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Отже, учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може бути лише з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Переглядаючи у апеляційному порядку рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову, з підстав наявності у відповідача судового імунітету, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (а отже, і рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості).

Згідно з Положенням про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженим Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави.

Положення зазначеної норми міжнародного договору конкретизовано у статті 79 Закону № 2709-IV.

Прийнявши позовну заяву, суддя на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництваяк компетентного органу держави на розгляд спору в судах України. Тобто, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи є згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі.

Надсилання судових викликів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватись виключно через Міністерство закордонних справ України.

У матеріалах цієї справи немає відомостей про направлення судом відповідного запиту та отримання відповіді на нього.

Також немає і доказів про надсилання судових викликів до посольства Російської Федерації через Міністерство закордонних справ України.

Розгляд справи по суті без з`ясування належним чином питання наявності згоди дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави на розгляд спору в судах України як питання, що має істотне значення для вирішення справи, оскільки від цього залежить, чи має суд право здійснювати подальші процесуальні дії, висновок про недоведеність позивачем заявлених вимог є передчасним.

З огляду на частину третю статті 400 ЦПК України, враховуючи висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду, після подання касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав щодо необхідності відступлення від висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», який був викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 914/3360/2012.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче засідання.

На виконання вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 03.11.2021 у даній справі № 613/924/19, запропоновано Міністерству Закордонних Справ України звернутися із запитом до Посольства Російської Федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України, в тому числі цивільної справи №613/924/19 за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Направлено судове доручення до Міністерства юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами копії позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, із додатками та копію даної ухвали суду дипломатичному представництву Російської Федерації як компетентному органу держави Російської Федерації для з`ясування згоди на участь у справі як відповідача держави Російська Федерація.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 22.12.2021 направлено судове доручення до Міністерства юстиції України про надіслання доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами копії позовної заяви ОСОБА_1 із додатками та копії даної ухвали суду дипломатичному представництву Російської Федерації як компетентному органу держави Російської Федерації для з`ясування згоди на участь у справі як відповідача держави Російська Федерація.

Провадження по цивільній справі № 613/924/19 за позовною заявою ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, зупинено до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги.

Однак, відповіді щодо результатів виконання вказаного судового доручення до Богодухівського районного суду Харківської області у встановленому законом порядку не надійшло, обставини, які слугували підставою для зупинення провадження у справі, не відпали. З`ясувати наявність згоди дипломатичного представництва Російської Федерації як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України, в тому числі цивільної справи №613/924/19 за позовом ОСОБА_1 , не вдалося.

Разом з тим, 14.04.2022 Верховним Судом було прийнято постанову по справі № 308/9708/19 щодо судового імунітету Російської Федерації у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором. За змістом висновків Верховного Суду, викладених у цій постанові, Верховний Суд дійшов висновку, що у цій категорії спорів іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ.

Додатково Верховний Суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й РФ, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Суд враховує, що 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною і РФ у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією РФ проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території РФ та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади РФ за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022).

Також припинено доставку поштових відправлень до/з Російської Федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.

Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам РФ, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022).

Разом з цим, Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії РФ) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що направлення посольству РФ запиту на згоду про участь у справі є не потрібним.

Окрім того, 18.05.2022 Верховним Судом було прийнято постанову у справі № 760/17232/20-ц, у якій заз0начено, що відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі.

Враховуючи викладене, ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 05.01.2024 поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди.Призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою суду від 29.01.2024 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у надісланому до суду письмовому клопотанні просила суд розглянути справу за її відсутності. Повідомила, що позовані вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, відзиву на позов не подав.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, жодного разу не повідомив про причини неявки в судове засідання, відзиву на позов не подав, позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивачки, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась у м. Стаханів Луганської області та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 10, 18).

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 16.03.2016, серії НОМЕР_2 від 16.03.2016, виданих повторно, серії НОМЕР_3 від 08.07.2014 (т.1, а. с. 15-17).

Як багатодітна мати, ОСОБА_1 мала право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей, що підтверджується посвідченням Управління соціального захисту населення Богодухівської районної державної адміністрації, серії НОМЕР_4 від 08 червня 2018 року зі строком дії до 16 січня 2019 року (т.1, а.с. 13-14).

Як вбачається з копій довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № , № , № , № від 18 грудня 2017 року, ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, що проживають за адресою: АДРЕСА_3 з 19 вересня 2014 року, де проживають і на даний час (т.1, а.с. 18-21).

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 04 березня 2019 року у справі № 613/78/19 за заявою ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, заяву ОСОБА_1 - задоволено та встановлено факт, що її вимушене переселення разом з малолітніми дітьми у вересні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Рішення є чинним (т.1, а.с. 23-30).

Указаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорта. До початку окупації м. Торез ОСОБА_1 як повноправний громадянин своєї країни мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у м. Торез, а тому у вересні 2014 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України вона змушена була переїхати до Богодухівського району Харківської області у с. Максимівка, залишивши житло у м. Торез, змінивши власний побут та спосіб життя. ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми переселилася з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, права на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії.

Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації.

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії Російської Федерації проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ, сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 № 254-VІІІ визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Указом Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» від 07.02.2019 № 32/2019, прийнятим відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" місто Чистякове (до 22.05.2016 м. Торез) Донецької області внесене до Переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб.

Суд вважає, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 зазнала душевних страждань, стресу і повністю обґрунтованих побоювань за свою безпеку, у зв`язку з військовими діями та діяльністю незаконних збройних формувань у місці її постійного проживання м. Торез Донецької області.

При цьому, слід врахувати і душевні страждання позивачки як матері, яка відчувала обґрунтовані побоювання не лише за свої власні особисті життя та безпеку, а й за життя та безпеку своїх трьох малолітніх дітей.

Крім того, є очевидним завдання позивачці моральної шкоди у зв`язку з вимушеним переселенням з м. Торез Донецької області у с. Максимівка Богодухівського району Харківської області, повною зміною місця і способу свого життя, необхідністю зміни налагодженого побуту, що є ще більш відчутним з огляду на наявність у ОСОБА_1 трьох дітей, яких вона виховує самостійно, та які були малолітніми на момент вимушеного переселення (9 років, 6 років та 2 місяці).

Водночас, суд зауважує, що позивачкою не надано доказів наявності у неї на території м. Торез Донецької області власного житла, яке вона втратила або яким втратила можливість користуватися внаслідок вимушеного переселення, наявності у неї роботи або бізнесу на території м. Торез, які вона втратила. Крім того, не надано нею і доказів ненадання їй державою пільг та соціальних виплат на території місця внутрішнього переміщення с. Максимівка Боголдухівського району Харківської області, на що вона посилається у своєму позові.

Враховуючи викладене, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, слід стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією проти України, грошові кошти в сумі 300 000 гривень кожному.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час подання позову) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються:позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, а також те, що ОСОБА_1 в силу закону була звільнена від сплати судового збору за подання цього позову, судовий збір підлягає стягненню звідповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позову майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2019, а також граничну ставку судового збору, з відповідача на користь держави Україна підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9605,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 128, 141, 223, ч.2 ст.247, ст.ст.259, 263-265, 280-284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 300000 (триста тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_2 300000 (триста тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_3 300000 (триста тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_4 300000 (триста тисяч) грн. 00 коп. моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з держави Російської Федерації судовий збір в сумі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) грн. 00 коп. в дохід держави Україна.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Перший позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою : АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_5 .

Другий позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 .

Третій позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 .

Четвертий позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою : АДРЕСА_2 .

Відповідач: держава Російська Федерація, останнє відоме місцезнаходження за адресою Посольства Російської Федерації в Україні: 03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27.

Повний текст рішення складено 28.03.2024.

Суддя О.С. Сеник