РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року м. Мукачево Справа 303/682/24

2/303/83/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Чухайло К.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) ОСОБА_2 ;

(2) ОСОБА_3

третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Машіка Олена Миколаївна

про визнання недійсним договору дарування частки квартири та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом зобов`язання відповідачів на звернення за державною реєстрацією припинення права власності за недійсним правочином,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного 28 листопада 2023 року та посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Машікою О.М. в реєстрі за №1529 (надалі Договір дарування) та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом зобов`язання відповідачів на звернення за державною реєстрацією припинення права власності за недійсним правочином.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що укладенням оспорюваного за предметом позову правочину відповідачі вчиняють умисні дії, які утруднюють ймовірне виконання судових рішень у справах, що перебувають на розгляді в суді (справи №303/6864/23, №303/9849/23, №303/11343/23), з метою приховання майна від звернення стягнення на нього та створення перешкоди у об`єктивному розгляді справи щодо виселення ОСОБА_2 .

За доводами позивача, укладений між відповідачами Договір дарування є фраудаторним правочином, тобто фіктивним, оскільки на час його укладення (28.11.2023) між позивачем та ОСОБА_2 існували численні судові спори та невиконані боргові зобов`язання, які остання намагалася уникнути шляхом дарування єдиного свого майна пов`язаній особі доньці ОСОБА_3 .

На підставі ухвали суду від 19 січня 2024 року задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову та накладено заборону на відчуження ОСОБА_3 належної їй частки у квартирі АДРЕСА_1 набутої за Договором дарування.

Ухвалою суду від 29 січня 2024 року відкрито провадження у справі та витребувано від третьої особи належним чином посвідчену копію Договору дарування та усі документи подані для його посвідчення.

Від уповноваженого представника відповідача (1) через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник просив поновити строк для подання відзиву, а також відмовити у задоволенні позову. Поряд з цим, копія позовної заяви з додатками не була отримана відповідачем (1) засобами поштового зв`язку, а тому враховуючи те, що представник відповідача (1) отримав доступ до матеріалів справи в електронному вигляді 20.02.2024 року, а відзив було подано 06.03.2024 строк для його подання не було пропущено.

У поданому відзиві представник відповідача (1) звернув увагу на те, що ОСОБА_2 не має непогашеної заборгованості, яка виникла б на основі рішення або вироку суду, та через свій літній вік подарувала нерухоме майно відповідачеві (2), яка є її донькою, з метою уникнення питань пов`язаних зі спадкуванням. Крім того, доньці також належала частка цього майна, в якому вона і проживає, а отже відсутні ознаки фраудаторності оспорюваного правочину.

В судове засідання сторони не з`явилися.

Від третьої особи пояснень до суду не надходило.

Від представника відповідача (1) ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без його участі, в задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд констатує наступне.

1. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому дві вимоги немайнового характеру (визнання недійсним договору дарування та зобов`язання вчинити дії) та вимогу майнового характеру (застосування наслідків недійсності правочину).

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо встановлення фактичної наявності підстав та умов для визнання недійсним оспорюваного Договору дарування, та застосування у зв`язку з цим наслідків його недійсності, а також правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

Матеріали справи свідчать про те, що в провадженні суду перебували та перебувають справи щодо численних спорів, які існують між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її родиною, що підтверджується наданими позивачем копіями відповідних процесуальних документів.

На даний час позивач є власником квартири АДРЕСА_2 (надалі Квартира), яку свого часу син відповідача (1) - ОСОБА_5 , передав в іпотеку на підставі іпотечного договору від 12.01.2008 року, укладеного між ним та АКБ «Форум».

В подальшому, між банківською установою та ОСОБА_1 25.07.2018 року було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги до позичальника ( ОСОБА_5 ) за кредитним договором та іпотечним договором від 12.01.2008.

В порядку позасудового врегулювання заборгованості, 10.10.2018 року приватним нотаріусом Перестою Я.О. було здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки (Квартиру) за кредитором ОСОБА_1 .

Поряд з цим, відповідач (1) ОСОБА_2 проживає в Квартирі, яка належить ОСОБА_1 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.04.2021 року було скасовано рішення суду першої інстанції щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні приватною власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування Квартирою та виселення (справа №303/2976/19), в тому числі з підстав відсутності у ОСОБА_2 іншого житла.

За доводами позивача, після прийняття апеляційною інстанцією вищезгаданого рішення, йому стало відомо, що відповідач (1) володіє іншим нерухомим майном, квартирою АДРЕСА_3 ). Таким чином, на думку позивача, такі відомості були приховані ОСОБА_2 , з метою уникнення її виселення та визнання такою, що втратила право на користування Квартирою.

На підставі ухвали Закарпатського апеляційного суду від 20.11.2023 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволені заяви про перегляд постанови апеляційної інстанції від 14.04.2021 за цими нововиявленими обставинами.

24 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , зазначивши третьою особою - ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні Квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2 , з наданням іншого належного їй житла за адресою Квартири АДРЕСА_4 (справа №303/11343/23, відкрито провадження судом 04.12.2023).

Дані Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки №361576805 від 11.01.2024) свідчать про те, що ОСОБА_3 набула право власності на частку в Квартири АДРЕСА_4 на підставі Договору дарування.

20 лютого 2024 року на адресу суду надійшли витребувані від третьої особи документи, серед яких Договір дарування, з якого вбачається, що ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 частки квартири під АДРЕСА_1 . В свою чергу, частки зазначеної квартири належала дарувальнику ( ОСОБА_2 ) на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Мукачівської міської ради 25.04.2007 року. (Том 1, а.с. 128-129).

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

-пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

-наявність підстав для оспорення правочину;

-встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Верховний Суд у постанові від 10.05.2023 по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) зауважує, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Таким чином, суду належить встановити, яким чином оспорюваний за предметом позову Договір дарування порушує права та законні інтереси позивача, який не є його стороною.

Позивач, обґрунтовуючи необхідність задоволення позовних вимог посилається на те, що укладений між відповідачами Договір дарування є фраудаторним правочином, тобто фіктивним, оскільки на час його укладення (28.11.2023) між позивачем та ОСОБА_2 існували численні судові спори та невиконані боргові зобов`язання, які остання намагалася уникнути шляхом дарування єдиного свого майна пов`язаній особі доньці ОСОБА_3 .

Суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Матеріали справи не містять доказів того, що між позивачем та відповідачами існували чи існують будь-які договірні відносини, тобто укладались договори, в яких відповідачі виступали би боржниками по відношенню до ОСОБА_1 .

На момент судового розгляду даної справи позивач є власником Квартири, яку свого часу син відповідача (1) - ОСОБА_5 , передав в іпотеку на підставі іпотечного договору від 12.01.2008 року, укладеного між ним та АКБ «Форум».

В подальшому, між банківською установою та ОСОБА_1 25.07.2018 року було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги до позичальника ( ОСОБА_5 ) за Кредитним договором та Іпотечним договором від 12.01.2008.

Фактичний аналіз пункту 1.3 Іпотечного договору від 12.01.2008 свідчить про те, що предмет іпотеки (Квартира), на момент укладення зазначеного правочину, належав іпотекодавцю ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Мукачівською державною нотаріальною конторою 07.11.2007 року за реєстровим №ІІІ-2223 та зареєстрованого Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 13.11.2007 року, витяг №16632147, реєстраційний №20799646, номер запису 7257, в книзі 27 (а.с. 16).

Таким чином, на даний час позивач став власником Квартири, яка належала ОСОБА_5 (боржнику) на праві приватної власності. Водночас, між відповідачами (1) та (2) було укладено Договір дарування, предметом якого була Квартира АДРЕСА_4 .

За таких обставин, звернення позивача з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні Квартирою, шляхом виселення ОСОБА_2 , з наданням іншого належного їй житла за адресою Квартири АДРЕСА_4 (справа №303/11343/23), не є безумовною підставою для обмеження розпорядження належним їй нерухомим майном. Оскільки позивач, на момент укладення спірного договору, не мав жодних прав на нерухоме майно (Квартира 1), яке було предметом Договору дарування, а відтак оспорюваним Договором дарування жодним чином не порушені права позивача.

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику.

Згідно з частиною першою ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно положень статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обмеження права власності можуть проявлятися в обмеженні права володіння, користування, розпорядження майном лише взаємним погодженням сторін у договорах про передачу майна у власність. Обмеження права власності слід розглядати через призму суб`єктивних прав інших уповноважених договором осіб. Характер цих обмежень залежить від виду договору про передання майна у власність. Ці обмеження зумовлюють поведінку власника щодо здійснення права власності на набуту річ. Крім дотримання вимог законодавства власник зобов`язаний вчинити певні дії, які передбачені відповідним договором про передання майна у власність, на користь іншої сторони договору або третіх осіб. Виконання зазначеного обов`язку обмежує його права власника. Але таке обмеження є проявом волевиявлення сторін договору. І може бути змінено, скасовано або визнано недійсним за правилами, встановленими зобов`язальним правом.

Коли на майно накладено заборону на його відчуження, то власник конкретного об`єкта нерухомого майна не може розпорядитися ним, оскільки не має одного з елементів права власності - розпорядження цим майном, або ж не може розпорядитися ним без дозволу певних осіб, які мають чітко визначені конкретні майнові вимоги, що можуть бути реалізовані.

Як вбачається зі змісту оспорюваного Договору дарування (пункт 3), при його посвідченні приватний нотаріус Машіка О.М. зазначила про відсутність заборони відчуження об`єкта нерухомого майна (Квартири 1), що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, Витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на основі нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виданими приватним нотаріусом Машіка О.М. Мукачівського районного нотаріального округу від 28.11.2023 року, відсутністю податкової застави, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, виданого 28.11.2023 року, приватним нотаріусом Машіка О.М. Мукачівського районного нотаріального округу.

Таким чином, відсутність державної реєстрації заборони відчуження Квартири 1 свідчить про те, що права дарувальника ( ОСОБА_2 ) та обдаровуваної ( ОСОБА_3 ) за оспорюваним Договором дарування не були жодним чином обмежені чи обтяжені.

На момент укладення Договору дарування від 28.11.2023 року право власності на Квартири належало ОСОБА_2 .

При цьому у пункті 8 зазначеного Договору сторони підтвердили, що однаково розуміють значення і його умови та правові наслідки. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх бажання є вільним і відповідає їх внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного правочину та відповідає їх дійсним намірам.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Верховний Суд також вказав, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За таких обставин, слід констатувати, що в межах судового розгляду справи залишилося доказово недоведеним посилання позивача відносно того, що оспорюваний за предметом позову правочин є фраударним (фіктивним), оскільки відповідачі не є боржниками по відношенню до позивача. В свою чергу, жодних доказів стосовно того, що укладаючи Договір дарування, сторони діяли без наміру створення відповідних правових наслідків позивачем не надано.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 1291 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідачі: (1) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_6 ;

(2) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_7 ;

Представник відповідача (1) ОСОБА_4 , АДРЕСА_8 ;

Третя особа: приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Машіка Олена Миколаївна, м.Мукачево, вул. Береша, буд. 3/1.

Суддя В.В. Кость