провадження № 22-ц/824/6128/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року про повернення позовної заяви у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ПАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 386 979,03 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року позовну заяву ПАТ СК «ПЗУ Україна» повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі ПАТ СК «ПЗУ Україна» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що оплата судового збору відбувалася в онлайн кабінеті клієнта банку, що відповідає ЗУ «Про судовий збір». Платіжне доручення № 32432 від 01 серпня 2019 року, яке надійшло на електронну адресу, як підтвердження сплати судового збору, є єдиним документом на підтвердження оплати судового збору онлайн та має повну доказову базу. Таким чином, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору та в якій справі це вчинено покладається на суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не усунуто недоліки, які були встановлені ухвалою суду про залишення позову без руху.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Підставою для залишення позовної заяви без руху стало те, що долучена до матеріалів позовної заяви копія платіжного доручення № 32432 від 01 серпня 2019 року не містить відомості про те, за яку саме позовну заяву сплачується судовий збір, тому вказана платіжна інструкція не може слугувати доказом належної оплати позивачем судового збору саме за позовом до ОСОБА_1 .

Суд зазначив, що на виконання даної ухвали суду позивачем має бути надано суду оригінал платіжної інструкції про сплату судового збору на рахунок Дніпровського районного суду м. Києва у розмірі 5 804,68 грн. із зазначенням у платіжній інструкції відомостей про сплату судового збору із призначенням платежу: «за подачу позовної заяви ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди».

Разом з тим, вказуючи позивачу на зазначені в ухвалі недоліки, які на думку суду мали місце, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 4 листопада 1950 року кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» від 1 березня 2002 ).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Відповідно до вимог ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про неможливість прийняття як доказу сплати судового збору за подання позовної заяви платіжного доручення з підстав, зазначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, оскільки визначальним є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

У зв`язку із цим суд повинен був перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір, а також чи надійшли сплачені кошти фактично.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження сплати судового збору надано платіжне доручення №32432 від 01 серпня 2019 року на суму 5 804 грн. 68 коп. В призначенні платежу зазначено: «Судовий збір за позовом ПЗУ Україна …».

У постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 909/1013/17 зроблено висновок, що: «…зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України перевіряється відповідно до Закону України «Про судовий збір». Обов`язок перевірки зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України покладається саме на суд. Відсутність відомостей про те, яка саме позовна заява оплачується судовим збором, не с підставою для повернення позовної заяви, оскільки суд самостійно перевіряє сплату позивачем належної суми судового збору».

Крім того, з суми сплаченого судового збору вбачається, що сума 5 804 грн. 68 коп. відповідає ціні позову 386 979 грн. 03 коп., тобто 1,5% від неї, що давало суду першої інстанції підстави вважати, що вказані кошти сплачені, як судовий збір за подання саме цієї позовної заяви.

Отже, зазначена позовна заява відповідає вимогам ч. 4 ст. 177 ЦПК України, а ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстави, передбаченої ч. 3 ст. 185 ЦПК України, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Безпідставне залишення позовної заяви без руху потягло за собою постановлення незаконної ухвали про повернення позовної заяви позивачу.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, справа за позовом ПАТ СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди перебуває в провадженні суду першої інстанції з вересня 2019 року, тобто більше чотирьох років без будь-якого вирішення.

Повертаючи позовну заяву з формальних підстав, суд вдався до надмірного формалізму, не звернувши уваги на строки перебування справи на розгляді в суді, чим фактично позбавив позивача можливості отримати вирішення його справи в розумні строки.

Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц зазначив: під час застосування процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, що можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle проти Франції, 16 грудня 1992 року зазначив, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, позаяк доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові у правосудді.

Отже, при поверненні позовної заяви ПАТ СК «ПЗУ України» суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначене, у зв`язку з цим постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 379 ЦПК України є підставою для її скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 листопада 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.