ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3610/24 Справа № 204/9119/23 Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Городничої В.С.,

суддів Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариста комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красногвардійського районного суду м.Днпропетровська від 12 січня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариста комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 04.06.2011 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 23.02.2023 року утворилась заборгованість у розмірі 45414,13 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 45414,13 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 45414,13 грн, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає зміні в частині обгрунтування підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом першої іцнстанції встановлено, що 04.06.2011 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав анкету-заяву № б/н. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Встановлено, що згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 23.02.2023 року становить 45414,13 грн, яка складається з:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту 36955,53 грн;

- заборгованість за простроченими відсотками 8458,60 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову посилається на те, що анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 04 червня 2011 року, яка підписана сторонами, не містить відомостей щодо розміру кредитного ліміту, а також, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами за невиконання кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог, однак не погоджується з мотивами, з яких виходив суд, ухвалюючи рішення.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що позичальник особистим підписом засвідчив свою згоду на укладення договору, який складається не лише з анкети-заяви, а також з Умов, Правил та Тарифів надання банківських послуг.

Разом з тим, колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» було надано «анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку» б/н від 04.06.2011 року, в якій зазначено особисту інформацію відповідача, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання, сімейний стан, інформація щодо працевлаштування, номери засобів зв`язку тощо.

Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не вдався до з`ясування, що в анкеті-заяві міститься розділ Виявляю бажання оформити на своє ім`я, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 обрав послугу саме ''ощадкнижка (депозит)'', що підтверджується відповідною відміткою в анкеті-заяві.

Крім того, графа щодо оформлення будь якої іншої картки, зокрема, платіжної картки кредитка «Універсальна», графа щодо встановлення кредитного ліміту у зазначеній анкеті заяві не заповнені, відсутнє зазначення номеру картки, яка була випущена Банком.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом та відсотками не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку.

Також, на підтвердження позовних вимог Банком надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не містять підпису позичальника.

Надані довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та про отримання позичальником карток, а також виписка по рахункам колегією суддів не беруться до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовують факт виявлення бажання ОСОБА_1 оформлення на його ім`я ''ощадкнижка (депозит)'', а не кредитної картки згідно підписаної ним заяви б/н від 04.06.2011 року, яка є предметом розгляду у даній справі.

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Витяг з Тарифів, Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Тарифів, Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач ОСОБА_1 був ознайомлений саме з цими Тарифами, Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх як належний та допустимий доказ.

Також, позивачем не надано доказів на підтвердження отримання кредитної картки позичальником, що є предметом розгляду даної справи, оскільки в анкеті-заяві відсутній номер кредитної картки, яку отримав позичальник.

Колегія суддів приходить до висновку, враховуючи відсутність у анкеті-заяві зазначення про оформлення ОСОБА_1 саме кредитної картки та визначення розміру кредитного ліміту, що не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач мав намір укласти саме кредитний договір, так як в анкеті-заяві вказано лише про намір клієнта отримати ощадкнижку (депозит).

Подана Банком на підтвердження позовних вимог анкета-заява, не підтверджує, а навпаки спростовує обставини викладені Банком у своєму позові, що 04.06.2011 року відповідачу було видано кредитну картку Універсальна зі встановленим на ній кредитним лімітом.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду належних та допустимих доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору б/н від 04.06.2011 року, з досягненням сторонами згоди в належній формі з усіх істотних умов, отримання кредитної картки, які б свідчили про волевиявлення відповідача укласти кредитний договір та отримати відповідно кредитні кошти. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.

З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки суперечать один одному.

Доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, з огляду на вищевказане, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову до відповідача, проте помилився з мотивами такої відмови.

З урахуванням наведеного, рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2024 року слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 12 січня 2024 року змінити в частині обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна