КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1543/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Зуєвич Л.Л. в м. Київ 16 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, просила зменшити розмір аліментів, утримуваних з ОСОБА_2 за судовим наказом Солом`янського районного суду м. Києва № 398/1339/19 від 27 серпня 2019 року на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку.

Позов мотивований тим, що 28 серпня 2007 року уклала шлюб з відповідачем, розірваний рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року. За час перебування в шлюбі у сторін народилися діти - син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обоє дітей народилися на території Канади та відповідно до місцевого законодавства мають статус канадських громадян. 27 серпня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва розглянув заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , за результатами розгляду якої видано судовий наказ № 398/1339/19 від 17 жовтня 2019 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів її заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 17 квітня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Таким чином, ОСОБА_2 наразі сплачує аліменти на користь ОСОБА_1 у зазначеному розмірі.

12 жовтня 2020 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа орган опіки та піклування про відібрання дитини та повернення її батьку. В ході розгляду даної справи судом встановлено, що спільний син сторін з 30 квітня 2020 року проживає у м. Одесі з бабою ОСОБА_7 та навчається у одеській школі. З жовтня 2019 року батько з сином майже не спілкувався. На даний час з ОСОБА_1 проживає лише донька ОСОБА_5 , при цьому оплата вартості оренди квартири, гуртків, секцій, шкіл, усіх основних та додаткових потреб дітей здійснюється за рахунок ОСОБА_2 .

В цей же час відповідач з жовтня 2019 року жодним чином не допомагає в забезпеченні утримання сина, який проживає окремо від батька, не виділяє кошти на матеріальні потреби, не купує будь-що з необхідних речей особисто, не надсилає подарунки на свята. При цьому дитина потребує регулярного медичного огляду та корекцій погіршеного зору та прикусу. Рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24 жовтня 2019 року № 668 місце проживання дітей було визначено за місцем проживання матері ОСОБА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року відмовлено в позові ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення її батьку, оскільки суд не вбачав в діях відповідачів порушень батьківських обов`язків, ухилення від їх виконання та піклування за дитиною.

Оскільки рішенням суду при вирішенні справи № 522/17805/20 встановлено, що з ОСОБА_1 проживає лише донька, проте ОСОБА_2 продовжує сплачувати аліменти за судовим наказом на його користь в розмірі 1/3 частки її доходів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, що згідно з положеннями ст. 183 СК України відповідає розміру аліментів на утримання двох дітей, вважала за необхідне змінити розмір аліментів, утримуваних з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 1/3 частини її доходів до частини її доходів, що відповідає розміру аліментів на утримання однієї дитини.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року позов задоволено, зменшено розмір аліментів, що встановлений судовим наказом Солом`янського районного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року у справі № 398/1339/19, вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дати вступу даного рішення суду в законну силу і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити, а судовий наказ від 17 жовтня 2019 року в справі № 398/1339/19 про стягнення аліментів залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на наступне.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 у позові визнає факт не проживання з дітьми в Україні: син ОСОБА_4 проживає у баби в м. Одеса, а донька ОСОБА_6 - разом з батьком у м. Олександрія.

Однак, незважаючи на це, позивач вважає, і суд першої інстанції з цим погодився, що підставою для зменшення розміру аліментів є тимчасове перебування ОСОБА_2 разом з дітьми у Канаді, згідно заяви ОСОБА_1 про згоду на виїзд за кордон та повернення у зворотному напрямку малолітніх дітей, термін дії якої закінчився 24 лютого 2023 року. На початку березня 2022 року ОСОБА_2 повідомила його, що вона з дітьми залишила Україну та в`їхала до Канади. Після спливу зазначеного строку ОСОБА_2 не повернула йому дітей без будь-яких аргументів та ігнорує його прохання повідомити про час повернення дітей в Україну, як і відомості точного місця проживання з дітьми. Він залишається повністю виключеним з процесу виховання дітей і нормального спілкування з ними, всі рішення щодо виховання, освіти, дозвілля, медичного обслуговування вирішуються позивачем одноособово. Фактично, позивач викрала дітей, прийнявши одноособове рішення змінити місце їх проживання, що заподіює серйозної шкоди дітям, які позбавлені можливості повноцінно проводити час і спілкуватися з батьком.

Наголошував, що посилаючись на Меморандум щодо тимчасового проживання дітей від 26 грудня 2014 року, позивач умисно викривляє суть та зміст укладеного між сторонами Меморандуму. Адже, відповідно до розділу «Порядок повернення з Канади», після захисту дисертації та отримання ступеня доктора філософії ОСОБА_2 , але не пізніше ніж 20 січня 2017 року, вона якнайшвидше разом із дітьми та чоловіком повинна була повернутися в Україну для постійного проживання разом. ОСОБА_2 зобов`язалася не брати на себе додаткових зобов`язань, пов`язаних з перебуванням у Канаді, довше ніж потрібно для захисту дисертації, такі як трудові зобов`язання, навчальні тощо.

Зазначав, що діти наразі тимчасово проживають з матір`ю в Канаді, що ніяким чином не вказує на плани ОСОБА_2 повертатися в Україну для постійного проживання з дітьми. Навпаки, залишаючись в Канаді, ОСОБА_2 наполягає саме на тому, щоб діти виїхали до неї, а не навпаки, що суперечить рішенню Олександрійської міської ради.

Звертав увагу, що суд, приймаючи своє рішення 16 травня 2023 року, не з`ясував обставини щодо реального повернення ОСОБА_2 з дітьми в Україну 04 січня 2023 року та помилково прийняв до уваги долучені нею до справи відомості про бронювання авіаквитків.

Повідомляв, що ним подано до Приморського районного суду м. Одеси позовну заяву про визнання незаконним утримання дітей ОСОБА_2 на території Канади та зобов`язання ОСОБА_2 повернути дітей до постійного місця проживання в Україну. Також ним подано до Центрального органу Канади заяву про сприяння поверненню дітей відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Наголошував, що перебування дітей у позивача в Канаді є тимчасовим, так як сплив термін дії згоди ОСОБА_1 на виїзд дітей за кордон, в зв`язку з чим він вважає невмотивованим та безпідставним вимогу ОСОБА_2 щодо зменшення сплати аліментів.

Крім того, суд першої інстанції проігнорував його доводи у відзиві, що ОСОБА_2 не вказала суду на істотні факти, що містяться в рішенні по справі № 522/17805/20 Приморського районного суду м. Одеси. Приймаючи рішення по справі, суддя врахував показання свідків, які зазначають, що ОСОБА_2 поїхала до Канади ще у 2014 році, залишивши дітей проживати з батьком. ОСОБА_2 свідомо не вказала в позові, що син проживає в м. Одесі з бабою, донька з батьком в м. Олександрія, мати продовжує проживати у Канаді, в той час як орган опіки та піклування Олександрійської міської ради визначив місце проживання дітей з матір`ю. Тому позивач зобов`язана була повернутися в Україну на постійне проживання і жити з дітьми.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на його твердження у відзиві на позовну заяву про відкриття провадження 19 вересня 2022 року Солом`янським районним судом м. Києва в справі № 760/12064/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, підставою для чого з`явились докази наявності у відповідача витрат, що значно перевищують середню заробітну плату працівника для місцевості її проживання в Україні, а також десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також існування інших підтверджень фактичних доходів ОСОБА_2 в Канаді.

Наголошував, що реальний сімейний стан ОСОБА_2 не змінився, а навпаки, доход змінився в бік зростання. Інші істотні обставини, які могли б вплинути на зменшення розміру аліментів, також відсутні, тому вважає рішення суду першої інстанції безпідставним, незаконним та необґрунтованим.

Вказував на упереджене ставлення суду до гендерних ролей батьків дитини.

Зазначав, що всупереч п. 5 ч. 3 ст. 174 ЦПК України, згідно якого при вирішені питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд ухвалив залишити його клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження без задоволення.

Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Посилалась на те, що підставою для звернення її з даним позовом є не оскарження судового наказу, а необхідність зменшення розміру аліментів, стягнутих цим судовим наказом, до розміру, відповідного вимогам чинного законодавства. Зважаючи на те, що починаючи з жовтня 2019 року син з батьком не проживав, підстави для стягнення аліментів на двох дітей відсутні.

Вказувала, що згідно доводів апеляційної скарги, підставою для зменшення розміру аліментів є тимчасове перебування ОСОБА_2 з дітьми у Канаді, однак, мотивуючи рішення, суд першої інстанції не брав до уваги, що наразі діти проживають разом з матір`ю, адже на момент звернення до суду донька проживала разом з батьком. Дійсно, діти на даний час проживають з матір`ю в Канаді, однак даний факт жодного відношення до розглядуваної справи не має, як і зазначення апелянтом щодо «незаконного утримання дітей в Канаді», повернення позивача в Україну, заяви ОСОБА_1 про сприяння поверненню дітей, надання дозволу на проживання дітей з матір`ю в Канаді, наявність у позивача доходів в Канаді. Крім того, всі зазначені питання вирішуються між сторонами в інших судових справах.

Наголошувала, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва повністю обґрунтовано належними та допустимими доказами, з посиланнями на норми чинного законодавства в поєднанні з дослідженням усіх фактичних обставин справи та наданням їм належної правової оцінки. За своєю суттю аліменти є коштами, які покликані забезпечити дитину всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Зазначала, що рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24 жовтня 2019 року № 668 місце проживання дітей визначено за місцем проживання матері. ОСОБА_1 з жовтня 2019 року жодним чином не допомагав в матеріальному забезпеченні сина, який з зазначеного часу проживав окремо від батька, не виділяв кошти на матеріальні потреби, поки ОСОБА_4 проживав в Одесі, його батько жодного разу не приїхав, щоб провести час разом та поспілкуватися особисто.

В той же час Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення від 13 липня 2021 року, яким відмовлено в позові ОСОБА_1 про відібрання дитини та повернення її батьку. В даному провадженні також було опитано ОСОБА_4 , який виявив негативне ставлення до батька, вказав на факт невиконання ним своїх батьківських обов`язків.

Вважала, що звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду та позиція суду в рамках справи № 522/17805/20 підтверджує не тільки те, що станом на момент звернення ОСОБА_2 з позовом про зменшення розміру аліментів ОСОБА_4 не проживав разом з батьком, а і доводить, що батько не брав жодної участі у вихованні дитини.

Вважала незрозумілим, чому ОСОБА_1 загострює увагу на майновому стані позивача та можливості сплачувати аліменти, якщо, як неодноразово наголошує сам відповідач, діти більш як півтора роки проживають з матір`ю, яка одноособово та в повному обсязі займається їх утриманням, навчанням, дозвіллям, відповідач має на меті отримувати аліменти на своє утримання, адже за весь час жодним чином в утриманні дітей не допомагає. Відповідачем навіть було подано позов з метою зменшити розмір аліментів на утримання власних дітей, однак рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2023 року йому було відмовлено в позові.

Повідомляла про попередній (орієнтовний) розмір судових витрат 15000 грн. на правничу допомогу, які планує понести в зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Предметом даного спору є зменшення розміру аліментів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2021 року в даній справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.

В заяві, поданій до суду 31 жовтня 2022 року в електронній формі, ОСОБА_1 просив вирішити питання про зміну правил розгляду справи та слухати справу за правилами загального позовного провадження, посилався на те, що з урахуванням предмета спору, характеру спірних правовідносин, враховуючи обсяг та характер доказів у справі, він заперечує проти слухання справи за правилами спрощеного позовного провадження (а. с. 71).

В задоволенні даної заяви ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року відмовлено, зважаючи на відсутність необхідності виклику сторін для надання пояснень, з огляду на предмет спору та характер спірних правовідносин (а. с. 114 - 116).

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною 4 ст. 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Оскільки в даній справі спір виник з сімейних відносин і предметом позову є зменшення розміру аліментів, такий спір не міг бути розглянутий в порядку спрощеного позовного провадження.

Дані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції і всупереч вимог ч. 1 ст. 274 ЦПК України розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відтак, апеляційним судом встановлено порушення норм процесуального права, яке відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року в справі № 923/876/16.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2007 року, розірваному рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2016 року (а. с. 8), та є батьками сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження р/н НОМЕР_1 ) та доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження р/н НОМЕР_2 ), які народилися в Едмонтоні , провінція Альберта , Канада (а. с. 16 - 33).

26 грудня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали меморандум щодо тимчасового проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за умовами якого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 від`їжджає на тимчасове проживання до м. Едмонтон, Канада, з метою роботи помічником викладача на кафедрі антропології та навчання у аспірантурі з подальшим захистом дисертації та отримання ступеню доктора філософії. Діти і чоловік ОСОБА_2 залишаються проживати у м. Олександрія у домі ОСОБА_16 , батька ОСОБА_2 . Після захисту дисертації та отримання ступеню доктора філософії ОСОБА_2 , але не пізніше ніж 20 січня 2017 року, вона якнайшвидше разом з дітьми і чоловіком повертається на Україну для подальшого постійного проживання разом (а. с. 108 - 112).

27 серпня 2019 року Солом`янським районним судом м. Києва видано судовий наказ в справі № 398/1339/19, яким з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення заяви до суду - 17 квітня 2019 року, і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 9).

Рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24 жовтня 2019 року № 668 визначено місце проживання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері - ОСОБА_2 (а. с. 47).

Листом від 28 липня 2020 року служба у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області повідомила ОСОБА_1 на його звернення у липні 2020 року щодо переміщення малолітнього ОСОБА_4 з м. Олександрії до м. Одеса без згоди батька, яке відбулось в березні-квітні 2020 року, вказавши, що спір між батьками та бабою, дідом не розглядається органами опіки, а є виключною компетенцією суду (а. с. 76 зворот).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2021 року в справі № 522/17805/20, копія якого наявна в матеріалах справи, відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про відібрання дитини ОСОБА_4 та повернення його батьку (а. с. 36 - 40).

На а. с. 41 - 46 знаходиться медична документація щодо ОСОБА_4 : копія виписки з консультації стоматолога, копія виписного епікризу від 06 липня 2021 року, копії актів виконаних робіт стоматологічної клініки, фіскальні чеки на оплату наданих стоматологічних послуг в розмірі 100 грн. та 2860 грн., копії рахунків стоматологічної клініки, фіскальний чек на оплату наданих стоматологічних послуг в розмірі 1650 грн.

Згідно довідки про перебування на консульському обліку, виданої Генеральним консульством України в Едмонтоні 27 квітня 2022 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувають на тимчасовому консульському обліку в Генеральному консульстві України в Едмонтоні з 27 квітня 2022 року, строк перебування на консульському обліку до 27 квітня 2023 року. Малолітні діти проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 96).

На а. с. 97 - 99 знаходяться копії авіаквитків на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

В провадженні Солом`янського районного суду м. Києва знаходилася справа № 760/25003/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа служба у справах дітей Олександрійської міської ради Кіровоградської області про виїзд дітей за межі України без згоди та супроводу одного з батьків, провадження в якій відкрито 14 жовтня 2021 року (а. с. 77), справа № 760/12064/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, провадження в якій відкрито 19 вересня 2022 року (а. с. 78 - 79).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що обставина щодо проживання сина ОСОБА_4 окремо від батька ОСОБА_1 є встановленою судовим рішенням в справі № 522/17805/20 та доказуванню не підлягає, в той же час, обставина проживання ОСОБА_6 разом з батьком - ОСОБА_1 , сторонами визнається, що є підставою для зменшення розміру аліментів, утримуваних з позивача на користь відповідача на виконання судового наказу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року в справі № 398/1339/19, з її доходу (заробітку) до її доходу (заробітку), що відповідає розміру аліментів на утримання однієї дитини, однак не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому суд першої інстанції керувався ст. 192 СК України, згідно якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз ст. 192 СК України дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів (постанова Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року в справі № 682/2454/22-ц провадження № 61-10748 св 23).

Разом із тим, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що підставою позову ОСОБА_2 , з якої стягуються аліменти на утримання двох дітей, про зменшення розміру аліментів, зазначено проживання дитини, на користь якої стягуються аліменти - ОСОБА_4 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Апеляційний суд враховує, що місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю після видачі судового наказу від 27 серпня 2019 року було визначено рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 24 жовтня 2019 року № 668.

Апеляційний суд також враховує, що станом на час ухвалення рішення 16 травня 2023 року, згідно довідки про перебування на консульському обліку, виданої Генеральним консульством України в Едмонтоні 27 квітня 2022 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувають на тимчасовому консульському обліку в Генеральному консульстві України в Едмонтоні з 27 квітня 2022 року, строк перебування на консульському обліку до 27 квітня 2023 року, та проживають разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 (а. с. 96).

Згідно ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2022 року в справі № 643/3223/21, провадження № 61-9428 св 22, та від 03 лютого 2021 року в справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 711/8561/16-ц, провадження № 61-21318св18).

В постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22) викладено правовий висновок, згідно якого припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

В постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22) викладено правовий висновок, згідно якого стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні суперечить положенням статті 181 СК України за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

Відтак, у разі проживання дитини не з одержувачем аліментів, а з їх платником, а також враховуючи необхідність якнайкращого забезпечення інтересів дитини, власністю якої є аліменти, з огляду на те, що аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина, належним способом захисту прав позивача в даному випадку є звернення до суду не з позовом про зменшення розміру аліментів, а, зокрема, про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості по сплаті аліментів в частині стягнення їх на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 в разі її наявності, визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, таке інше.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Отже, позов ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів не може бути задоволений, оскільки позивач обрала неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призводить до поновлення порушених прав платника аліментів та якнайкращого забезпечення інтересів дитини, на користь якої вони стягуються.

Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовані вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, застосовано ст. 192 СК України, яка не підлягала застосуванню, а тому висновки про наявність підстав для задоволення позову є помилковими.

Наведені обставини не позбавляють позивача можливості звернутися з позовом у спосіб, який забезпечує належне та ефективне поновлення в правах.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд не перевіряє доводи відповідача про те, що реальний сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, не змінився, а навпаки, дохід змінився у бік зростання, її витрати перевищують середню заробітну плату працівника для місцевості її проживання в Україні, а також десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи; що суд першої інстанції, погодившись з позивачем, дійшов необґрунтованого та незаконного висновку, що підставою для зменшення розміру аліментів є тимчасове перебування її разом з дітьми у м. Едмонтон; аргументи відповідача щодо неповернення позивачем дітей в Україну, приховування дітей ОСОБА_2 та усунення відповідача від їх виховання та нормального спілкування з ними; порушення позивачем домовленостей, які вони узгодили у Меморандумі щодо тимчасового проживання дітей від 26 грудня 2014 року, у вигляді зобов`язання якнайшвидшого повернення в Україну для подальшого проживання разом, нехтування позивачем рішенням органу опіки та піклування і невиконання нею батьківських обов`язків, а також нез`ясування судом обставин щодо реального повернення ОСОБА_2 з дітьми в Україну 04 січня 2023 року та помилкове прийняття судом до уваги долучених позивачем до матеріалів справи відомостей про бронювання авіаквитків; подання позову ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси про визнання незаконним утримання дітей ОСОБА_2 на території Канади та зобов`язання ОСОБА_2 повернути дітей до постійного місця проживання, а до Центрального органу Канади - заяви про сприяння поверненню дітей відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Також апеляційний суд не перевіряє доводи позивача у вигляді спростувань аргументів ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки відповідний аналіз аргументів сторін в межах спору має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду з позовом, який відповідатиме належному та ефективному способу захисту порушених прав.

Разом із тим, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про упереджене ставлення суду до гендерних ролей батьків дитини, з огляду на те, що суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 саме в такому вигляді, як вони були сформульовані.

Щодо вимоги ОСОБА_1 в апеляційній скарзі залишити в силі судовий наказ Солом`янського районного суд м. Києва від 17 жовтня 2019 року в справі № 398/1339/19 про стягнення аліментів, апеляційний суд зауважує, що предметом даного позову ОСОБА_2 було не оскарження вищезазначеного судового наказу, який не було скасовано рішенням суду першої інстанції, а зменшення розміру аліментів в зв`язку зі зміною сімейного стану відповідача (непроживання з ним дитини, на утримання якої стягувались аліменти на користь відповідача), що відповідає положенням ч. 7 ст. 170 ЦПК України, ст. 192 СК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак, в задоволенні вимог апеляційної скарги в цій частині необхідно відмовити.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 травня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 1362 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.