Дата документу 26.03.2024 Справа № 334/5256/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5256/21 Головуючий у 1 інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/542/24 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, про визнання іпотечного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як орган опіки та піклування, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І., про визнання іпотечного договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що її неповнолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 19 лютого 2008 року, її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за вказаною адресою з 28 листопада 2013 року.

25 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В.І., зареєстрований в реєстрі за №108. На підставі вказаного договору ОСОБА_6 отримала грошові кошти у розмірі 979 200,00 грн., що на день передачі коштів складає 36 000 доларів США, зі строком повернення коштів до 31 грудня 2016 року.

З метою забезпечення вказаного договору позики 18 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В.І., зареєстрований в реєстрі за №172. Предметом іпотеки є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

30 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В. І., зареєстрований в реєстрі за №58. На підставі вказаного договору ОСОБА_6 отримала грошові кошти у сумі 1254000 грн., що на день передачі складає еквівалент 44 000 доларів США, в строк до 24 травня 2017 року.

07 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В.І., зареєстрований в реєстрі за №64. Предметом іпотеки є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

24 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено зміни до договору позики від 30 січня 2017 року, відповідно до яких сторони договору погодили, що ОСОБА_4 передав ОСОБА_6 на термін до 01 листопада 2017 року грошові кошти у розмірі 2 379 700 грн., що на день передачі складає еквівалент 89 800 доларів США.

24 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладеного договір про зміни в іпотечному договорі від 07 лютого 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В.І., зареєстрований в реєстрі за №443. У вказаному договорі зафіксовані аналогічні положення щодо збільшення суми позики та порядку повернення коштів.

Вона є дочкою іпотекодавця ОСОБА_5 Про укладання вказаних договорів їй стало відомо зі слів батька у травні 2021 року, а саме після ухвалення Запорізьким апеляційним судом постанови щодо оскарження виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вважала, що оскаржуваний іпотечний договір від 07 лютого 2017 року укладено з грубим порушенням чинного законодавства України, на момент укладання іпотечного договору у житловому будинку АДРЕСА_1 ) були зареєстровані та проживали її діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , іпотечний договір від 07 лютого 2017 року був укладений без відповідного дозволу органу опіки та піклування на передачу нерухомого майна в іпотеку, що призвело до порушення прав та охоронюваних законом інтересів дітей позивача. Вказаний житловий будинок є єдиним місцем проживання для неї та її дітей.

На підставі зазначеного просила визнати недійним іпотечний договір від 07 лютого 20217 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенка В.І., зареєстрований в реєстрі за № 64, вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2021 року виключено зі складу учасників справи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенка В.І.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10 липня 2017 року у справі № 757/5273/16, на момент укладання спірного договору її діти мали зареєстроване місце проживання за адресою предмета іпотеки, поведінка іпотекодавця не є добросовісною, під час укладання договору нотаріусу не були надані відомості про реєстрацію місця проживання дітей, що призвело до порушення порядку посвідчення договору, висновок суду про надання іншого житлового приміщення у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення є припущенням, іпотекодержатель ОСОБА_4 намагався звернути стягнення на предмет іпотеки, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2021 року виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає задоволенню, судом першої інстанції не надано оцінку доказів у справі, спірний будинок є єдиним житлом дітей, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що ОСОБА_5 є дідом малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не є їх опікуном, на нього не поширюються обмеження ст. 71 ЦК України та ст. 177 СК України, при укладенні оспорюваного договору згода органу опіки та піклування була не потрібна.

ОСОБА_5 правом на подання відзивів на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що іпотекодавець ОСОБА_5 є дідом дітей позивача, не є їх опікуном, діти не є власниками житлового будинку, переданого в іпотеку, а тому згода органу опіки та піклування не потрібна.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою відповідача ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_8 від 12 травня 1988 року серії НОМЕР_1 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 , копією свідоцтва про шлюб ОСОБА_9 з ОСОБА_8 від 21 жовтня 2006 року серії НОМЕР_2 , виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_10 ), копією рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2012 року у справі № 0814/12541/2012 про розірвання шлюбу, копією свідоцтва про шлюб ОСОБА_11 з ОСОБА_12 від 02 вересня 2017 року серії НОМЕР_3 , виданого Металургійним районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального у4правління юстиції у Дніпропетровській області (після реєстрації шлюбу - ОСОБА_13 ) (т. 1, а.с. 14, 15, 17, 18).

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження від 01 серпня 2013 року серії НОМЕР_4 , виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 14 листопада 2013 року серії НОМЕР_5 , виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (т. 1, а.с. 16, 19).

Згідно з копіями довідок про реєстрацію місця проживання за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_1 з 19 лютого 2008 року, ОСОБА_2 з 19 лютого 2008 року, ОСОБА_3 з 08 листопада 2013 року (т. 1, а. с. 20-22).

Рішенням Запорізької міської ради №87 від 19 лютого 2016 року було перейменовано у АДРЕСА_1 , а.с. 30).

25 лютого 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладений договір позики, посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І., зареєстрований в реєстрі за №108, за умовами якого позикодавець ОСОБА_4 при укладенні цього договору передав у власність позичальникові ОСОБА_6 терміном до 31 грудня 2016 року грошові кошти у сумі 979 200,00 грн., що на день передачі складає еквівалент 36 000,00 доларів США за встановленим сторонами курсом 1 USD = 27,2 грн. Сторони зобов`язуються у 10-денний термін, тобто до 06 березня 2016 року, укласти договір іпотеки, як виконання забезпечення цього договору (т. 1, а.с. 23).

18 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І., зареєстрований в реєстрі за №172, за умовами якого договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики, який посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. 25 лютого 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №108 ( а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії договору позики), за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний до 31 грудня 2016 року повернути іпотекодержателю позику у розмірі 979 200,00 грн., що на день передачі складає еквівалент 36 000,00 доларів США за встановленим сторонами курсом 1 USD = 27,2 грн. (т. 1, а.с. 24).

Згідно з п.п. 1.2, 2.1.7 Договору іпотеки від 18 березня 2016 року предметом іпотеки є житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на укладення цього договору була отримана згода дружини іпотекодавця ОСОБА_14 .

Матеріалами справи підтверджено, що 30 січня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладений договір позики, посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І., зареєстрований в реєстрі за №58, за умовами якого позикодавець ОСОБА_4 при укладенні цього договору передав у власність позичальникові ОСОБА_6 терміном до 24 травня 2017 року грошові кошти у сумі 1 254 000,00 грн., що на день передачі складає еквівалент 44 000,00 доларів США за встановленим сторонами курсом 1 USD = 28,5 грн., сторони зобов`язуються у 10-денний термін, тобто до 05 лютого 2017 року, укласти договір іпотеки, як виконання забезпечення цього договору (т. 1, а.с. 29).

07 лютого 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І., зареєстрований в реєстрі за №64, за умовами якого договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики, посвідчений нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. 30 січня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №58 (а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладенні до закінчення строку дії договору позики), за умовами якого позичальник зобов`язаний до 24 травня 2017 року повернути іпотекодержателю позику у розмірі 1 254 000,00 грн., що на день передачі складає еквівалент 44 000,00 доларів США за встановленим сторонами курсом 1 USD = 28,5 грн. (т. 1 а.с. 30).

Згідно з п.п. 1.2, 2.1.7 вищезазначеного договору іпотеки предметом іпотеки є житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на укладення цього договору була отримана згода дружини іпотекодавця ОСОБА_14

24 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір про зміни до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. 30 січня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №58. Відповідно до вказаного договору сторони договору погодили, що ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_6 терміном до 01 листопада 2017 року грошові кошти у розмірі 2 379 700,00 грн., що на день передачі складає еквівалент 89 800,00 доларів США (т. 1, а.с. 32).

24 травня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про зміни до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. 07 лютого 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №63. Згідно вказаного договору п. 1.1 іпотечного договору викладено у наступній редакції: цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики, посвідченого нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. 30 січня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №58, та договору про зміни до договору позики, посвідченого нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. 24 травня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №442 (а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладенні до закінчення строку дії договору позики), укладеного між іпотекодержателем та позичальником ОСОБА_6 , за умовами якого позичальник зобов`язаний до 01 листопада 2017 року повернути іпотекодержателю грошові кошти у розмірі 2 379 700,00 грн., що на день передачі складає еквівалент 89 800,00 доларів США. Пункт 6.2 іпотечного договору викладено у наступній редакції: термін дії договору - до повного виконання зобов`язань позичальником за договором позики та всіма угодами до нього, але не більше ніж до 01 листопада 2017 року (т. 1, а.с. 33).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 55813955 від 24 травня 2016 року ОСОБА_5 є іпотекодавцем за іпотечним договором від 18 березня 2016 року (т. 1, а.с. 27).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 177 СК України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.

При вирішенні справ за позовом про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 10 липня 2017 року у справі № 6-1002цс17, постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18), від 17 червня 2020 року у справі № 727/5978/14-ц (провадження № 61-38141св18), від 20 травня 2020 року у справі № 760/15341/16-ц (провадження № 61-48978св18).

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що власником предмету іпотеки - житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_5 .

Позов заявлений ОСОБА_1 з тих підстав, що оспорюваним договором іпотеки порушені права її дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто онуків ОСОБА_5 , які зареєстровані за вказаною адресою.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України). Цьому кореспондує абзац другий частини другої статті 13 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Закон про вільне пересування).

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частини перша та третя статті 160 СК України).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Системний аналіз статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

З огляду на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є онуками іпотекодавця ОСОБА_5 , які проживають як члени сім`ї власника у спірному будинку, ОСОБА_5 вправі розпоряджатися належним йому на праві власності майном та передавати його в іпотеку без попереднього дозволу органу опіки та піклування, а ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що житлові права дітей іпотекою майна не порушені.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 695/2714/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року в справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940цс15). Цей висновок зводиться до наступного: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (п.п. 88-90).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, сам факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Правочин щодо відчуження за договором купівлі-продажу квартири, яка належить на праві приватної власності бабі малолітньої дитини, в якій ця дитина проживала, не порушують прав цієї дитини, оскільки вона має право на проживання за місцем проживання кожного з її батьків.

Верховний Суд у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 607/8145/18, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 06 травня 2019 року в справі № 639/5828/15-ц (провадження № 61-29627св18), від 06 листопада 2019 року в справі № 346/432/16-ц (провадження № 61-29148св18) та від 19 червня 2019 року в справі № 695/2714/15-ц (провадження № 61-29000св18), зазначив, що чинним законодавством не передбачено обмежень при реалізації права власника на розпорядження майном в залежності від того чи мають право на користування ним інші особи, зокрема, малолітні діти, якщо власник не є їх батьком (матір`ю) або ж особою, яка замінює останніх.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення прав дітей під час передачі нерухомого майна в іпотеку не приймаються колегією суддів.

Посилання ОСОБА_1 на те, що висновок суду про надання іншого житлового приміщення у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення є припущенням, іпотекодержатель ОСОБА_4 намагався звернути стягнення на предмет іпотеки, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає задоволенню, не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються підстав, з якими позивач пов`язує недійсність договору іпотеки.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.ст. 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 березня 2024 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова