ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/7322/21 Номер провадження 22-ц/814/217/24Головуючий у 1-й інстанції Труханович В.В. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача Дряниці Ю.В.,

суддів Пилипчук Л.І., Дорош А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він постійно проживав із своєю сім`єю, а саме батьком ОСОБА_2 та матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

02 жовтня 2020 року між ОСОБА_2 та його колишньою дружиною, матір`ю позивача ОСОБА_3 , яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння, відбувся словесний конфлікт, в результаті якого, остання умисно нанесла ОСОБА_2 колото-ріжучою частиною кухонного ножа один удар у ділянку грудної клітини зліва, спричинивши останньому проникаюче колото-різане поранення лівої половини грудної клітини, що супроводжувалось лівостороннім - гемопневматораксом.

За фактом нанесення тілесних ушкоджень, було відкрито кримінальне провадження зареєстроване 02.10.2020 в ЄРДР під № 0001533 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого 1 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України. В даному кримінальному провадженні позивач ОСОБА_1 був визнаний потерпілим.

В результаті вказаного конфлікту ОСОБА_2 02.10.2020 був госпіталізований до медичного закладу, а 18.10.2020 року помер від хвороби серця.

Обвинувачення матері у скоєнні кримінального правопорушення, перебування останньої під вартою, смерть батька та організація його поховання завдали позивачу душевних травм, після чого він протягом тривалого часу перебував у тяжкому емоційному стані.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

01 жовтня 2021 року позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіної Олени Миколаївни.

Приватним нотаріусом Рибкіною О.М. було зареєстровано спадкову справу №79/2021, проте листом від 04.10.2021 позивачу було роз`яснено порядок оформлення спадщини та право на звернення до суду.

Позивач просив суд встановити факт постійного проживання позивача з його батьком ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини; визначити позивачу додатковий строк для подання заяви до нотаріальних органів про прийняття спадщини за законом, що залишилася після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном в три місяці з часу набрання рішенням суду законної сили.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення районного суду мотивоване недоведеністю заявником ані поважності причин пропуску строку на звернення з заявою про прийняття спадщини, ані факту проживання позивача зі спадкодавцем на момент його смерті.

Рішення оскаржив позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що місцевим судом не повно досліджені обставини, що мають значення для справи.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Місцевим судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.10.2020, виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), серія НОМЕР_1 .

Згідно довідки про причину смерті № 10-12/2948-ДМ20 від 29.10.2020 причиною смерті ОСОБА_2 стала атеросклеротична хвороба серця.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина. За життя ОСОБА_2 не залишив заповіту, отже ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги.

01 жовтня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та намір звернення до суду з питань продовження строк, проте 04 жовтня 2021 приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна О.М. надала позивачу роз`яснення з приводу порядку оформлення спадщини та права на звернення до суду.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66682830, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про спадкову справу № 68404530, номер у нотаріуса № 79/2021, спадкодавцем є ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд, дійшов висновку, що позивачемне надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання разом з батьком на день смерті останнього, а також не наведено поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Колегія суддів не в повному обсязі погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях; 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 зроблено висновок, що суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20).

Правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є усталеною.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо встановлення додаткового строку для прийняття спадщини як причинами пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини позивач вказав на тяжкі життєві обставини, а саме: обвинувачення матері у скоєнні кримінального правопорушення, перебування останньої під вартою в умовах слідчого ізолятора, смерть батька та організація його поховання, після зазначених подій він протягом тривалого часу перебував у тяжкому емоційному стані, крім того, посилався на те, що є юридично не обізнаним.

З огляду на наведені правові висновки, зазначені позивачем обставини не можуть бути оцінені як поважні причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому зазначені позовні вимоги є безпідставними, оскільки положення ст. 1269 ЦК України поширюються на спадкоємців, які на час відкриття спадщини не проживали постійно із спадкодавцем.

Районний суд, вирішуючи спір по суті вважав належним чином не доведеним позивачем факту його проживання разом зі спадкодавцем, батьком позивача, на момент смерті останнього.

Такий висновок колегія суддів вважає не обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Позивач, звертаючись до суду із позовом, вказував, що не був зареєстрованим разом зі спадкодавцем у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , проте до дня смерті батька проживав разом із ним.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі № 175/4514/20.

За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2021 року, ОСОБА_3 , матір позивача, визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено їй покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 встановлено, що ОСОБА_1 , який був визнаний потерпілим у даному кримінальному провадження, проживав разом зі своїми батьками - матір`ю ОСОБА_3 , та батьком ОСОБА_2 , та у день настання подій правопорушення 02.10.2020 року ОСОБА_1 знаходився вдома разом з матір`ю та батьком.

Також з тексту вироку слідує, що за свідченнями обвинуваченої ОСОБА_3 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , приблизно десять років тому вони розлучились, але продовжували проживати разом. 02.10.2020 року ОСОБА_3 знаходилась вдома разом з ОСОБА_2 та сином ОСОБА_1 за місцем їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.19 на звороті)

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія суддів вважає доведеним належними та допустимими доказами факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з батьком ОСОБА_2 на момент його смерті.

На вказані обставини районний суд увагу не звернув та дійшов передчасного висновку про недоведеність зазначених обставин.

З огляду на зазначене, та надані заявником докази на підтвердження обставин, що мають значення для справи, колегія суддів доходить висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в частині позовних вимог про встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 січня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рибкіна Олена Миколаївна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем - задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_1 з батьком спадкодавцем ОСОБА_2 станом на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

А.І. Дорош