ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/490/24 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Страхова компанія «Кредо» про стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позову зазначив, що 11.09.2021 року у м. Запоріжжі відбулася дорожньо-транспортна пригода за його участі, як водія автомобіля BMW 535, реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобіля Nissan Maxima, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Nissan Primera, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 .

За результатами досудового розслідування та матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000096 від 12.09.2021 року, доведено, що ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, постановленій у справі № 335/3516/22, ОСОБА_2 звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку з визнанням вини, каяттям та примиренням з потерпілою стороною.

Відповідно до висновку експерта № 32 від 17.05.2022 року йому, як власнику автомобіля BMW 535, завдано матеріальних збитків на суму 560 934 грн. Максимальний розмір страхової виплати складає 130 000 грн.

На розгляді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа 335/2595/23 про стягнення з ОСОБА_2 шкоди, заподіяної майну, у розмірі 292 078,29 грн., що становить неохоплену страховим полісом суму спричиненої шкоди.

На момент настання дорожньо-транспортної пригоди ним було перевірено на сайті МТСБУ наявність полісу страхування цивільно-правової відповідальності на автомобіль Nissan Maxima, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідно до інформації з реєстру МТСБУ зазначений автомобіль страхового полісу не мав. Можливість перевірити автомобіль за VIN номером на сайті МТСБУ відсутня.

Він у встановлений законодавством строк звернувся до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. МТСБУ прийняло заяву, а згодом її представник провів огляд пошкодженого автомобіля. В подальшому він направив до МТСБУ заяву про виплату страхового відшкодування.

МТСБУ, перевіривши власні бази даних, виявило що автомобіль Nissan Maxima, VIN НОМЕР_4 , має страховий поліс № АР 990286, виданий страховою компанією ТДВ «СК «Кредо», про що надало йому повідомлення, яким відмовлено у відшкодуванні шкоди, заподіяної майну.

Після отримання інформації про наявність полісу, він направив повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву про виплату страхового відшкодування на адресу ТДВ «СК «Кредо».

Від ТДВ «СК «Кредо» надійшла відповідь про відмову у виплаті страхового відшкодування через неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року.

На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача на його користь страхове відшкодування в сумі 130 000 грн., судові витрати та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 130 000 грн.

Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1300 грн.

Стягнуто з ТДВ «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТДВ «Страхова компанія «Кредо» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що позивач звернувся до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду лише 29.04.2022 року, причини неподання (не звернення) повідомлення у визначений законодавством строк, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу позивач не надав, поважність причин неподання (не звернення) не аргументував, заява про страхове відшкодування позивачем була подана до МТСБУ також із порушенням строку на її подання, до товариства заява про виплату страхового відшкодування надійшла лише 01.08.2023 року, МТСБУ не направляло товариству відомості про страховий випадок від 11.09.2021 року, прийняло рішення самостійно провести огляд пошкодженого транспортного засобу, одразу не повідомило про наявність полісу № АР/990286 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу, що спричинило подальше прострочення позивачем визначеного строку на подання заяви про виплату страхового відшкодування, позивачем не надано належних доказів розміру витрат на правничу допомогу, послуга копіювання, звірення, зшивання до додатків до позовної заяви, підготовка справи до відправки не потребували професійних навичок, просило скасувати рішення суду.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що водій, цивільно-правова відповідальність застрахована у ТДВ «Страхова компанія «Кредо», мав обов`язок повідомити страхову компанію про настання дорожньо-транспортної пригоди, він направив до МТСБУ повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду після повернення йому автомобіля слідчими органами, після набрання законної сили рішення суду про встановлення вини особи він звернувся до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування, долучивши до заяви копію судового рішення. Про наявність страхового полісу йому на момент настання ДТП відомо не було, а після отримання інформації про наявність полісу він направив повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву про виплату страхового відшкодування на адресу ТДВ «Страхова компанія «Кредо», а отже вживав усі заходи для отримання страхового відшкодування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності зазначених вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що11.09.2021 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Nissan Maxima, реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Прибережна магістраль в м. Запоріжжі з боку вул. Української в напрямку вул. Лермонтова, з перевищенням дозволеної швидкості руху в населеному пункті в районі АЗС «Патріот», маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішоходів, які перетинали проїзну частину та маючи при цьому технічну можливість уникнути наїзду на них, за умови руху з максимально допустимою швидкістю, діючи із злочинною недбалістю, відповідних заходів направлених на дотримання дозволеного швидкісного режиму не вжив, застосував небезпечний та невиправданий дорожньою обстановкою маневр відвороту вправо, а потім вліво, допустив занос керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого скоїв зіткнення передньою право частиною керованого ним транспортного засобу із задньою лівою частиною попутного автомобіля BMW 535, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та подальший виїзд керованого ним автомобіля на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення задньою лівою частиною автомобіля Nissan Maxima із задньою лівою частиною зустрічного автомобіля Nissan Primera, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 .

З ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01.09.2022 року, постановленої у справі № 335/3516/22, вбачається, що ОСОБА_2 визнав свою вину, розкаявся та примирився з потерпілою стороною, у зв`язку з чим був звільнений від кримінальної відповідальності (а.с.28-30).

Власником автомобіля Nissan Maxima, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 (а.с.15).

Відповідно до висновку експерта № 32 від 17.05.2022 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки BMW 535, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті пошкодження останнього в ДТП 11.09.2021 року складає 560 934,00 грн. (з ПДВ). залишкова вартість транспортного засобу з урахуванням аварійних пошкоджень, отриманих при ДТП становить 138 855,71 грн. (а.с.16-27).

Розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки BMW 535, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті пошкодження останнього в дорожньо-транспортній пригоді 11.09.2021 року, в сумі 560 934,00 грн. відповідач не оспорював в суді першої інстанції.

Позивачем було перевірено (на сайті МТСБУ) наявність полісу страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля Nissan Maxima, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідно до інформації з реєстру МТСБУ, поліс на транспортний засіб реєстраційний номер НОМЕР_2 не знайдено (а.с.6).

29.04.2022 року ОСОБА_1 звернувся до МТСБУ з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.7-8).

Матеріали справи містять копію заяви ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування на адресу МТСБУ (а.с.9).

Моторне (транспортне) страхове бюро України, розглянувши повідомлення ОСОБА_1 про дорожньо-транспортну пригоду, листом за №3-016/19125 від 12.06.2023 року рекомендувало позивачу звернутися із заявою до страхової компанії ТДВ «СК «Кредо», зазначивши, що згідно з інформацією отриманою з Централізованої бази даних МТСБУ встановлено, що по відношенню до транспортного засобу марки Nissan Maxima з VIN номером НОМЕР_4 наявний укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, поліс № АР 990286, виданий страховою компанією ТДВ «СК «Кредо» (а.с.10).

Максимальний розмір страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ( поліс № АР 990286) складає 130 000 грн., що не заперечувалось відповідачем в суді першої інстанції.

01.08.2023 року позивач направив повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву про виплату страхового відшкодування на адресу ТДВ «СК «Кредо» (а.с.11-12, 13).

31.08.2023 року ТДВ «СК «Кредо» надало відповідь про відмову у виплаті страхового відшкодування. Підставою відмови відповідачем зазначено неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, згідно з п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулась і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності), що спрямовані на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України урегульовані нормами Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст.5 Закону №1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Статтею 6 Закону №1961-IV визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (ст. 28 Закону №1961-IV).

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст.29 Закону №1961-IV).

Положеннями ст.32 цього Закону унормовано випадки, коли шкода не відшкодовується. Після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком залучаються їх працівники. Страховиком та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти (ст.34 Закону №1961-IV).

Відповідно до п.п.35.1., 35.2 ст.35 Закону №1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. До заяви додаються відповідні (за переліком) документи.

Пунктами 36.1-36.2 ст.36 Закону №1961-IV визначено, що страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Згідно з підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961 IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку.

Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18).

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Відмовляючи у виплаті страхового відшкодування, відповідач зазначив, що позивачем порушено строк подання заяви про страхове відшкодування, визначений ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Разом з тим, ані Закон № 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-IV).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17). Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено добросовісність поведінки позивача та спрямованість на відновлення порушеного його права, зокрема те, що ОСОБА_1 здійснював розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від нього причини.

Той факт, що МТСБУ не направило товариству відомості про страховий випадок від 11.09.2021 року, одразу не повідомило ОСОБА_1 про наявність полісу № АР/990286 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу, що спричинило подальше прострочення позивачем визначеного строку на подання заяви про виплату страхового відшкодування є саме доказом добросовісної поведінки позивача, який, встановивши на підставі інформації з реєстру МТСБУ відсутність полісу на транспортний засіб ( реєстраційний номер НОМЕР_2 ), звернувся до МТСБУ з відповідною заявою, не порушивши при цьому річного строку, визначеного підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961 IV (а.с.6).

Протилежного відповідачем в судовому засіданні не доведено, належних та допустимих доказів суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач, звертаючись до МТСБУ, не надав контактний телефон та свою адресу спростовуються змістом заяви про повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяви про виплату страхового відшкодування, які містяться в матеріалах справи (а.с.7-8, 11-12).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Щодо доводів апеляційної скарги про неспівмірність витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, позивач під час розгляду справи користувався правничою допомогою адвоката Фельського С.Л. на підставі укладеного між сторонами Договору про надання правової допомоги від 29 вересня 2023 року (а.с.34), ордер серії АР № 1076960 від 29.09.2023 р. (а.с.35).

Згідно з актом приймання-передачі виконаних послуг № 1 за договором про надання правової допомоги від 29 вересня 2023 року адвокат надав клієнту правову допомогу у відповідності до умов договору. вартість наданих послуг складає 10 000 грн. (а.с.32).

На підтвердження оплати послуг за вказаним актом надано рахунок №б/н від 29 вересня 2023 року на суму 10 000 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордера №б/н від 29.09.2023 року на суму 10 000 грн. (а.с.31, 33).

Загальна сума послуг, яку позивач просив стягнути з відповідача в якості понесених ним витрат на професійну правничу допомогу становила 10 000 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу на підставі наданих доказів, дійшов висновку про можливість стягнення таких витрат, зменшивши їх розмір до 5 000 грн.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про помилковість вказаних висновків суду першої інстанції та необхідність додаткового зменшення розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 березня2024 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова