Справа № 709/1713/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 квітня 2024 року с-ще Чорнобай
Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Романової О.Г.,
за участі секретаря судового засідання Данілової О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса:
АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (далі позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_2 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє відоме місце проживання:
АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер у матеріалах справи відсутній (далі відповідач) про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області було розірвано. У період шлюбу, а саме 11 листопада 2014 року, позивачем було придбано житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . За час спільного проживання за кошти позивача, оскільки відповідач ніде не працював, у житловий будинок було придбано побутову техніку та меблі. При укладанні договорів купівлі-продажу відповідачем була написана заява-згода на купівлю нерухомого майна. Після розірвання шлюбу пройшло чотири роки, відповідач не здійснює догляд за будинком, не сплачує комунальні послуги, не зареєстрований в цьому будинку, має інше житло. Позивач має на утриманні двох дітей, одна з яких повнолітня. Також, одна дитина є особою з інвалідністю. Позивач в листопада 2023 року звернулася до уповноваженого органу для отримання субсидії та дізналася, що вищевказаний житловий будинок належить також і відповідачу на прави спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що однин з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ст. 73 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Оскільки діти проживають разом із позивачем, остання, посилаючись на норми сімейного законодавства, просить суд поділити спільно набуте у шлюбі майно шляхом визнання за позивачем права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною вартістю
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 07 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик до суду на останню відому адресу місця реєстрації та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті «Судова влада України», відзиву на позовну заяву не подав, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направив, причини неявки суду не відомі.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.
Судом встановлені наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Отже, під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Предметом позову, відповідно до змісту позовних вимог, є поділ спільного сумісного майна, набутого у шлюбі.
Спосіб захисту прав позивачем обраний у виді поділу спільного сумісного майна, набутого у шлюбі в порядку ст.ст. 60, 70 СК України.
Судом в ході розгляду справи встановлено, що 18 вересня 2003 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. актовий запис
№ 1493, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно, серії
НОМЕР_2 від 12 лютого 2019 року (а.с. 18).
Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 червня

2019 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 19 21).

Під час шлюбу, 11 листопада 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В. (а.с. 10 11), відповідно до змісту якого позивач придбала у ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2919 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , без змін її меж та цільового призначення (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 3.6 вищевказаного договору цей правочин було вчинено за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_2 , підпис якого на відповідній заяві засвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В. за реєстровим № 2428.

Крім цього, під час шлюбу, 11 листопада 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В. (а.с. 12 13), відповідно до змісту якого позивач придбала у ОСОБА_3 житловий будинок, який розташований за адресою:

АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 1.8 вищевказаного договору цей правочин було вчинено за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_2 , підпис якого на відповідній заяві засвідчений 11 листопада 2014 року приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В. за реєстровим № 2428.

На підставі зазначених договорів позивач зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку та житловий будинок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 14 15).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Установивши, що спірні земельна ділянка та житловий будинок набуті сторонами під час перебування у шлюбі, суд приходить до висновку, що зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, врахувавши принцип рівності часток, вважає за необхідне позовні вимоги задоволити частково визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частини спірних земельної ділянки та житлового будинку.

Щодо тверджень позивача про необхідність визнання права власності на земельну ділянку та житловий будинок повністю з огляду не те, що вона має двох дітей, суд оцінює критично з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Таким чином, положення ч. 2 ст. 70 СК України не являються імперативної нормою та застосовуються на розсуд суду.

Проте, позивачем не надано суду жодного доказу, який з достовірністю б підтверджував факт того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, тощо.

Крім цього, суду, окрім копій свідоцтв про народження дітей, не надано жодних доказів, які б з достовірністю підтверджували факт перебування останніх на утриманні позивача.

Також, позивач просила суд здійснити поділ майна подружжя, виділивши останній земельну ділянку та житловий будинок вартістю 104410,00 грн., а в свою чергу, визнавши за відповідачем право власності на ряд меблів та побутової техніки (холодильника вартістю 20000,00 грн., телевізора вартістю 10000,00 грн., газової плити вартістю 7000,00 грн., шафи вартістю 15000,00 грн., дивана вартістю 15000,00 грн., стола вартістю 7000,00 грн., пральної машини вартістю 8000,00 грн., меблевої стінки вартістю 10000,00 грн., комп`ютера вартістю 13000,00 грн).

Проте, позивачем не надано жодних доказів того, що вищевказані меблі та побутова техніка були придбані сторонами за час спільного проживання у шлюбу та що такі речі у розумінні ст. 70 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між сторонами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 536,80 грн.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 279, 280 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 право власності на частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відомості РНОКПП в матеріалах справи відсутні, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 право власності на частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відомості РНОКПП в матеріалах справи відсутні, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 536,80 (пятсот тридцять шість гривень вісімдесят копійок) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 24 квітня 2024 року.

Суддя О.Г. Романова