Справа 524/8995/23
Провадження № 2/524/771/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участю секретаря Булаєнко С.М., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Кременчуці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держава Російська федерація в особі Уряду РФ про відшкодування моральної шкоди в сумі 40000000 грн, ухвалив таке рішення.

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Вимоги ОСОБА_2 були обґрунтовані тим, що внаслідок збройної агресії РФ проти України йому була завдана моральна шкода, як полягала у незаконному затриманні та перебуванні в полоні, тортурах та мору голодом. Крім того, внаслідок збройної агресії РФ проти України він втратив сина та дізнався про це, перебуваючи в полоні. Його син був вбитий РФ під час перебування в полоні, в Оленівській колонії. Свої моральні страждання він оцінює в 40000000 грн.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА

В судове засідання відповідач не з`явився та відзив не надіслав.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

З 13.02.2015 по 29.04.2018 ОСОБА_2 безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а з 30.04.2018 по 20.02.2022 безпосередньо приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення Національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи в районі проведення операції об`єднаних сил ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Вказана обставина підтверджується довідкою ВЧ3057 від 26.07.2023 №2878.

Крім того, в період з 24.02.2022 по 17.05.2022 ОСОБА_2 безпосередньо приймав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, перебуваючи в м.Маріуполь Донецької області, що підтверджується довідкою ВЧ3057 від 26.07.2023 №2877.

В період з 18.05.2022 по 21.09.2022 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, що підтверджується довідкою ВЧ3057 від 25.04.2023 №499.

Через смерть сина, ОСОБА_3 , позивач був звільнений у відставку, що підтверджується копією витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.08.2023 №196мтд.

НОРМИ ПРАВА

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст.8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Згідно зі ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

За п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як слідує зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: зокрема, у випадках, встановлених законом.

ОЦІНКА СУДУ

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.

Щодо протиправності поведінки особи, яка завдала моральної шкоди.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення РФ до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

РФ, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

В своєму рішенні по справі ILAЄCU AND OTHERS v. MOLDOVA AND RUSSIA (Application no. 48787/99), STRASBOURG, 8 July 2004, §424-428 ЄСПЛ наголосив, що стаття 3 Конвенції закріплює одну з найбільш фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Навіть за найважчих обставин, як, наприклад, боротьба з тероризмом та організованою злочинністю, Конвенція категорично забороняє тортури та нелюдське чи принижуюче поводження чи покарання. На відміну від більшості положень Конвенції та Протоколів №№ 1 і 4, стаття 3 не містить жодних винятків і, відповідно до статті 15 § 2 Конвенції, жодні відступи від неї неприпустимі навіть у разі надзвичайних ситуацій, що загрожують життю народу (див. серед інших авторитетних джерел, «Сельмуні проти Франції» та «Лабіта проти Італії»)

Суд визначив звернення «нелюдським» оскільки, поряд з іншим, воно було навмисним, застосовувалося годинами і заподіяло або фактичні тілесні ушкодження або сильні фізичні чи моральні страждання. Він визначив звернення як «принижуюче», оскільки воно мало викликати у жертви почуття страху, страждань і неповноцінності, здатні принизити і позбавити гідності. (Див. наприклад «Кудла проти Польщі»).

Для того, щоб визначити, чи ця форма жорстокого поводження є катуванням, Суд повинен розмежовувати ці поняття, що містяться в статті 3 і поняттям нелюдське або принижуюче поводження. Як Суд встановив раніше, саме навмисність є ключовим у розмежуванні, яке дає Конвенція для визначення нелюдського поводження, яке тягне за собою серйозні та жорстокі страждання; така ж відмінність випливає із статті 1 Конвенції ООН (див. раніше цитоване рішення у справі Сельмуні, § 96): «Для цієї Конвенції термін «катування» означає будь-яку дію, якою навмисно завдається сильний біль чи страждання, фізичні чи моральні, з метою отримання від цієї чи третьої особи інформації чи визнання, покарання за дії, які ця чи третя особа вчинила чи підозрюється у вчиненні, або для залякування чи примусу цієї чи третьої особи, або з будь-якої причини, заснованої на будь-якого роду дискримінації, коли цей біль чи страждання заподіяні або проводяться при спонуканні або за згодою або за потурання офіційної особи або іншої особи, яка діє як офіційна. ....»

Суд також вважає, що термін «жорстоке», як і термін «мінімальний рівень жорстокості», потрібний для застосування статті 3, за природою речей, є відносним (там же, § 100): він також залежить від усіх обставин справи, таких як тривалість впливу, фізичний або моральний вплив і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я жертви (див., поряд з іншими джерелами, «Калашников проти Росії» і рішення, що цитувалося раніше, у справі Лабіта) Отже, при розгляді питання, чи є обставини поводження «принижуючим» за змістом статті 3, Суд повинен визначити, чи була його метою приниження честі і гідності цієї людини, а також, говорячи про наслідки, чи вплинуло воно значно на цю особу в порядку, несумісному зі статтею 3. Однак, навіть відсутність такої мети не може виключити можливість встановлення порушення статті 3 («Власінас проти Литви»)

Суд постійно наголошує, що страждання та приниження мають у будь-якому випадку перевищувати неминучий елемент страждань чи принижень, пов`язаний із цією формою законного поводження чи покарання. Заходи, що позбавляють людину свободи, зазвичай супроводжуються такими стражданнями та приниженням. Стаття 3 вимагає від держави забезпечити, щоб кожен ув`язнений утримувався в умовах, які сумісні з повагою до людської гідності, щоб спосіб і метод виконання покарання не піддавали його стражданням або обтяженням, що перевищують за своєю силою неминучий рівень страждань, властивий позбавленню волі і, щоб, враховуючи вимоги утримання, забезпечувалося його здоров`я та благополуччя. (див. «Кудла проти Польщі», що цитувалося раніше, §§ 92-94).

З матеріалів справи вбачається, що з 18.05.2022 по 21.09.2022 позивач перебував у місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України.

Загальновідомим є факти нелюдського поводження військовими РФ з українськими військовими, яких взяли у полон в м.Маріуполь Донецької області.

У зв`язку із наведеним, суд вважає доведеним факт незаконності дій відповідача, як держави, яка здійснювала контроль над територією і на яку за практикою ЕСПЛ покладався обов`язок щодо дотримання прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конвенцією.

Подані позивачем докази, зокрема довідка щодо стану здоров`я позивача, копія свідоцтва про смерть сина, на переконання суду, підтверджують факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Крім того, суд вважає доведеним причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та наслідками у виді заподіяння позивачу моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує обставини справи, зокрема факт перебування позивача у полоні, його стан здоров`я, обставини смерті його сина, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, множинний характер порушень конституційних прав позивача, а також відсутність заперечень відповідача. З цих підстав суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 40000000 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Держави суд стягує судовий збір в сумі 13420 грн за вимогу майнового характеру.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 258, 259, 263 265, 280-284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до Держава російська федерація в особі Уряду РФ про встановлення факту вимушеного переселення та відшкодування шкоди завданої збройною агресією задовольнити.

Стягнути з Держави Російська Федерація (місцезнаходження Посольства Російської Федерації в Україні: м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 27) на користь ОСОБА_2 , рнокпп НОМЕР_2 моральну шкоду в розмірі 40000000 грн, що еквівалентно 958742,89 Євро та 1035633,56 дол.США станом на 22.02.2024.

Стягнути Держави Російська Федерація (місцезнаходження Посольства Російської Федерації в Україні: м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 27) на користь держави Україна судовий збір 13420 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 01.03.2024

Суддя Діна АНДРІЄЦЬ