ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 766/343/21
Номер провадження: 22-ц/819/117/24
Головуючий у першій інстанції Кузьміна І.О.
Доповідач Пузанова Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.

суддів: Базіль Л.В.

Склярської І.В.,

секретар Доброва К.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Берестовий Євген Вікторович, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Виконавчий комітет Суворовської районної у м.Херсоні ради як орган опіки та піклування про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною,

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 червня 2013 року він уклав із відповідачкою шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні, актовий запис №239.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3 , яка після розірвання рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 вересня 2016року їхнього шлюбу проживає разом з відповідачкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не надає йому можливості регулярно спілкуватися з донькою та приймати участь у її вихованні, а в грудні 2020 року співмешканцем відповідачки йому були спричинені тілесні ушкодження, що спонукало його звертатися до медичного закладу та правоохоронних органів, позивач з підстав, визначених статтями 141, 157 СК України та статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у спілкуванні з дочкою та в участі у її вихованні. Встановити йому дні побачення з донькою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з участю у вихованні дитини, кожної другої та четвертої суботи тижня з 12 години до 12 години неділі за місцем його проживання без присутності ОСОБА_1 з правом короткотривалих поїздок з донькою за межі міста Херсона у день народження доньки-16 грудня з 16 до 18 години та 01 січня кожного року з 16 до 18 години. Просив також стягнути із відповідачки понесені ним витрати на сплату судового збору та на професійну правничу допомогу в розмірі 14 500грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14 липня 2021року позов задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод щодо участі батька ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні малолітньої ОСОБА_3 , встановивши наступні періоди спілкування з дитиною: другий та четвертий тиждень місяця з 12 години суботи до 12 години неділі; у день народження ОСОБА_3 короткотривалі поїздки за межі м.Херсона з 16 до 18 години; кожного року першого січня з 16 до 18 години. В решті вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Суд стягнув з відповідачки на користь позивача судові витрати на сплату судового збору в сумі 454грн та на професійну правничу допомогу в сумі 14 500грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Берестовий Євген Вікторович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд допустив порушення норм процесуального права щодо мотивування судового рішення та оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, яке має ґрунтуватися на всебічному повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, та визначив спосіб спілкування позивача із дитиною без врахування інтересів останньої, не встановивши особисту прихильність дівчинки до кожного із батьків та об`єктивних умов, за яких побачення позивача з донькою можуть відбуватися, якщо на теперішній час у дівчинки сформувалось уявлення про сім`ю, в якій її батьком є вітчим- ОСОБА_4 ,а спілкуватися із біологічним батьком вона не бажає.

Скаржник зазначає, що при розподілі між сторонами судових витрат, суд не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07.11.2019року, справа № 905/1795/18 , та не перевірив, чи заявлені позивачем витрати на правничу допомогу є співмірними із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами) ; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вказав на те, що на його думку, наведений адвокатом проміжок часу, протягом якого він надав позивачеві послугу і виконував роботу, є необґрунтованим та штучно збільшеним, приймаючи до уваги категорію складності справи та об`єм викладеної інформації щодо суті спору.

Після відкриття апеляційного провадження у справі, а саме: 26 січня 2022 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Берестовий Є.В., звернулася до апеляційного суду із клопотанням про долучення до матеріалів справи нового доказу- висновку психолога, складеного в результаті проведеного у період з 28.12.2021року по 20.01.2022 року психологічною службою Херсонського державного університету за адвокатським запитом дослідження, зокрема щодо особливостей взаємовідносин у родині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , між батьками та дитиною; щодо особливостей взаємовідносин батьків дівчинки між собою та кожного з них із дитиною та яким чином умови виховання кожного з батьків можуть вплинути на психоемоційний розвиток дитини і як може вплинути спілкування батька з донькою у порядку, визначеному рішенням органу опіки та піклування, на психоемоційний стан дитини, її подальший розвиток і адаптацію до нових умов життєдіяльності. Зазначене клопотання мотивовано тим, що наведене дослідження та висновок психолога проведено та складено після ухвалення судом рішення, тому висновок не міг бути наданим суду першої інстанції під час розгляду справи, однак підлягає дослідженню при перегляді справи в апеляційному порядку як такий, що має значення при вирішенні порушеного позивачем питання задля забезпечення інтересів дитини.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 наведені в ній доводи не визнав, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін та стягнути із відповідачки на його користь витрати на професійну правничу допомогу в процесі перегляду рішення суду в апеляційному порядку у розмірі 8 500грн.

Щодо заявленого відповідачкою клопотання про дослідження апеляційним судом висновку психолога зазначив, що нею належним чином не мотивовано наявність підстав, за яких апеляційним судом може бути прийнятим новий доказ, зважаючи на положення частини третьої статті 367 ЦПК України, та зауважив, що дослідження психологом проводилося без його участі та без повідомлення про проведення такого дослідження, а сам висновок психолога містить посилання на те, що визначити особливості взаємовідносин між дитиною та батьком не було можливості через відсутність останнього, а забезпечення присутності досліджуваних не є компетенцією соціально-психологічної служби. Вважає висновок експерта неналежним доказом, а заперечення відповідачки з приводу його зустрічей з донькою та участі у її вихованні, такими, що не підтверджені доказами.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що статтями 153, 157 СК України передбачено безумовне право батька на безперешкодне спілкування з дитиною, реалізувати яке при відсутності спільного рішення батьків щодо виховання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач не може. Суд погодився із висновком органу опіки та піклування щодо визначеного ним способу участі батька, який проживає окремо від доньки, у її вихованні та спілкуванні з нею та вважав цей висновок таким, що відповідає інтересам дитини.

В процесі розгляду справи суд встановив, що з 15.06.2013 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , який рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22.09.2016 року розірвано.

Позивач та відповідачка є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка після розірвання ними шлюбу проживає за взаємною згодою батьків із матір`ю.

Договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьком дівчинки- ОСОБА_2 , який проживає окремо від дитини , у порядку, визначеному частиною четвертою статті 157 СК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладали та на такий не посилаються.

Позивач стверджує про те, що відповідачка перешкоджає йому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. На підтвердження таких перешкод надав витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно реєстрації 23.12.2020 року кримінального провадження за його заявою про те, що 22.12.2020року чоловік на ім`я ОСОБА_6 , якого він знає як співмешканця відповідачки, знаходячись біля першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 (за місцем реєстрації відповідачки) під час сварки, яка виникла нібито з приводу його спілкування з донькою ОСОБА_7 , спричинив йому тілесні ушкодження. Факт спричинених тілесних ушкоджень підтвердив довідкою, виданою Комунальним некомерційним підприємством «Херсонська обласна клінічна лікарня» Херсонської обласної ради 22.12.2020 за №458 (а. с. 11, 12).

Відповідачка наведені позивачем факти не спростовувала, свої заперечення проти позову не висловила, в судові засідання вона та її представник-адвокат Берестовий Є.В., будучи повідомленими про час та місце як підготовчого, так і судового засідання, неодноразово не з`являлися, своїх пояснень щодо підстав та предмета пред`явленого ОСОБА_2 позову не надавали (а. с. 27, 38, 40, 50, 54, 58, 64, 74, 88-95).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради як органу опіки та піклування, який є додатком до рішення виконавчого комітету №50 від 12.03.2021 року, встановлено доцільність визначення способу участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом спілкування, а саме: другий та четвертий тиждень місяця з 12:00 години суботи до 12:00 години неділі; у день народження ОСОБА_3 , короткотривалі поїздки за межі м. Херсона з 16:00год. до 18:00год.; кожного року першого січня з 16:00год. до 18:00год.

За змістом наведеного висновку рішення органу опіки та піклування постановлено на підставі наданих документів, обстеження умов проживання малолітньої та бесіди з батьками- ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а. с. 45,46).

Судом першої інстанції досліджувалися надані органом опіки та піклування акти обстеження умов проживання кожної із сторін та встановлено, що відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 24.02.2021 року, складеного службою у справах дітей Суворовської районної у місті Херсоні ради за адресою АДРЕСА_3 , створені всі необхідні умови для проживання, розвитку та відпочинку дитини.

Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 23.02.2021 року, складеного службою у справах дітей Суворовської районної у місті Херсоні ради за адресою АДРЕСА_4 , створені умови для перебування дитини (а. с. 29-31).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Суд при встановленні способу спілкування має дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

Батько та мати мають рівні права та обов`язки і при вирішенні питання про періодичність побачень, можливість спільного відпочинку, відвідування місця проживання того з батьків, з ким дитина не проживає, слід виходити виключно з інтересів дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Викладені вище висновки щодо застосування норм сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків, в тому числі вирішення батьками питань щодо виховання дитини, відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах, зокрема у постанові від 10.02.2022року, справа №766/11784/16-ц, які згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Отже, колегія суддів вважає, що встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, врахувавши принцип рівності прав батьків у вихованні дитини, а також інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, вік дитини та режим її розпорядку дня, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи передусім з якнайкращих інтересів дитини та запропонованого органом опіки і піклування графіку спілкування батька з донькою.

Такий спосіб участі батька у вихованні доньки та спілкуванні з нею у повній мірі відповідатиме інтересам як батьків, так і дитини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, доводи відповідачки про те, що суд неповно дослідив обставини, які мають значення для справи, та не врахував відсутність прихильності дитини до батька, який сам обмежив спілкування з донькою та не вживав заходів для налагодження стосунків з нею, в той час як на теперішній час (час подання апеляційної скарги) у ОСОБА_7 , якій виповнилося 8 років та яка проживає разом із матір`ю та вітчимом - ОСОБА_4 , який в свою чергу приймає активну участь в житті дитини, сформувалось уявлення про сім`ю та про вітчима як про свого батька, на думку колегії суддів, не могли бути врахованими судом першої інстанції, оскільки відповідачка на свій розсуд розпорядилася своїми процесуальними правами та у встановленому Цивільним процесуальним кодексом порядку не висловлювала своїх заперечень проти позову та не підтверджувала цих заперечень доказами, в той час, як відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Цією ж нормою процесуального права передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачка та її представник-адвокат Берестовий Є.В. були належним чином проінформовані судом першої інстанції про відкриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 , відповідачці була направлена копія позовної заяви з доданими до неї матеріалами та роз`яснено право подати у встановлений судом строк відзив на позов та всі письмові докази що підтверджують заперечення проти позову.

На підставі, серед іншого, бесіди із матір`ю малолітньої дівчинки- ОСОБА_1 органом опіки та піклування був складений висновок щодо розв`язання спору, який виник між сторонами та в цьому висновку не зазначено про будь-які заперечення відповідачки з приводу наявності підстав для обмеження батька дівчинки у спілкуванні з нею.

Отже, саме відповідачка несе ризик неврахування судом першої інстанції обставин, на наявність яких вона посилається в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

На підтвердження наведених в апеляційній скарзі обставин, які відповідачка та її представник адвокат Берестовий Є.В. вважають такими, що не враховані судом як недосліджені, однак мають правове значення при вирішенні питання щодо законності та обґрунтованості ухваленого судом рішення, суду апеляційної інстанції надано висновок психолога, складений в результаті проведеного у період з 28.12.2021року по 20.01.2022 року психологічною службою Херсонського державного університету за адвокатським запитом дослідження, зокрема щодо особливостей взаємовідносин у родині ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , між батьками та дитиною; щодо особливостей взаємовідносин батьків дівчинки між собою та кожного з них із дитиною та яким чином умови виховання кожного з батьків можуть вплинути на психоемоційний розвиток дитини і як може вплинути спілкування батька з донькою у порядку, визначеному рішенням органу опіки та піклування, на психоемоційний стан дитини, її подальший розвиток і адаптацію до нових умов життєдіяльності. Зазначене клопотання мотивовано тим, що наведене дослідження та висновок психолога проведено та складено після ухвалення судом рішення, тому висновок не міг бути наданим суду першої інстанції під час розгляду справи, однак підлягає дослідженню при перегляді справи в апеляційному порядку як такий, що має значення при вирішенні порушеного позивачем питання задля забезпечення інтересів дитини.

Позивач вважає зазначений висновок одностороннім, оскільки у дослідженнях психолога він як батько участі не брав та не був обізнаним щодо його проведення. Проти дослідження висновку психолога апеляційним судом не заперечував.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для забезпечення виконання завдання цивільного судочинства статтею 13 ЦПК України, серед інших принципів, встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, який полягає, зокрема в тому, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи лише у випадках коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК).

Враховуючи, що із змісту висновку психолога вбачається, що дослідження проводилися психологом соціально-психологічної служби Херсонського державного університету ОСОБА_8 , в тому числі шляхом спостереження за малолітньою ОСОБА_9 та бесід з нею, та містить частково висновки щодо прихильності дитини до кожного із батьків та про її відносини із біологічним батьком, колегія суддів з метою забезпечення виконання завдання цивільного судочинства, яке в цій категорії справ полягає в першу чергу у забезпеченні прав та інтересів дитини, вважає за необхідне та можливе прийняти та згідно з частиною другою статті 367 ЦПК України дослідити висновок психолога, складений соціально-психологічною службою Херсонського державного університету в результаті дослідження, проведеного в період з 28.12.2021року по 20.01.2022року відповідно до Положення про соціально-психологічну службу ХДУ від 28.12.2018року №1118-Д.

При цьому дослідженню судом підлягає висновок психолога лише у наведеній вище частині (щодо прихильності дитини до кожного із батьків та про її відносини із біологічним батьком ), оскільки висновки психолога щодо взаємовідносин між позивачем і відповідачкою та відношення його до доньки ґрунтуються лише на поясненнях відповідачки без підтвердження відповідними доказами та є односторонніми і в своїй більшості не стосуються предмета та підстав позову у цій справі.

Що ж стосується взаємовідносин дівчинки та біологічного батька (позивача), то психолог зробив висновок про те, що дитина має досить обмежене з ним спілкування та своїм батьком вважає ОСОБА_4 , із яким мама дівчинки (відповідачка) познайомилася у січні 2020року, коли дівчинці виповнилося 7 років та який проживає разом з ними. Під час проведення психологом дослідження ОСОБА_7 жодного разу не згадала про біологічного батька, а коли їй про нього нагадували, дівчинка ігнорувала запитання, її настрій погіршувався, дитина «входила в себе», замислювалася, переводила увагу на інші дії ,говорила, що «тот» (біологічний батько) її обманював і це було давно. Психолог зазначив, що дівчинка пам`ятає біологічного батька, але спогади у неї дуже травматичні, висловлювання вказують на страх спілкування з ним, не бажання його бачити у своїй «карті реального життя».

Психолог дійшов висновку, що психоемоційна атмосфера в сім`ї сприятлива для гармонійного, всебічного, інтелектуального і психоемоційного розвитку дитини, а визначені органом опіки та піклування періоди спілкування біологічного батька з дитиною негативно вплинуть на психоемоційний стан особистості ОСОБА_7 , а в подальшому може призвести до втрати відчуття безпеки, порушення формування цілісного образу сім`ї, правильних рольових взаємовідносин у родині.

Оцінюючи висновок психолога за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що наданий відповідачкою на стадії апеляційного розгляду справи новий доказ не спростовує висновків суду першої інстанції у спірних правовідносинах та не може бути покладений в основу судового рішення, оскільки викладені психологом обставини свідчать про те, що відсутність прихильності дівчинки до біологічного батька є наслідком її ( з трирічного віку) тривалого проживання після розірвання батьками шлюбу в 2016 році з матір`ю, яка з батьком дитини не спілкувалася та активної заінтересованості у його спілкуванні з донькою не проявляла, а в 2020році створила сім`ю з іншим чоловіком, який, за висновками психолога, у відносинах із ОСОБА_10 проявляє про неї батьківську турботу, бере участь у її вихованні.

Наведена ситуація створена дорослими, із якими дівчинка проживає, від поведінки яких є залежною та не спроможна в силу свого віку самостійно вирішувати питання щодо спілкування з біологічним батьком, який, судячи із зроблених психологом досліджень, є для неї небайдужим. При цьому спілкування з біологічним батьком не може порушити формування у дівчинки цілісного образу сім`ї, адже вона знає про його існування, потребує його уваги більше, ніж, якби він не цікавився її життям, не прагнув спілкуватися з нею, брати участь у її вихованні.

З огляду на викладене, колегія суддів зробила висновок, що саме спілкування з позивачем, який є її біологічним батьком, відповідає інтересам малолітньої ОСОБА_5 , реалізація права якої на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з батьком в силу віку залежить від активної поведінки батьків, а наведені психологом спостереження та висновки не можуть бути підставо для обмеження позивача в реалізації його батьківських прав на участь у вихованні дитини і спілкуванні з нею.

При цьому, на думку колегії суддів, способи участі позивача у вихованні доньки органом опіки та піклування, з яким погодився суд першої інстанції, визначені із дотриманням розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини та з дотриманням рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини з врахуванням віку дівчинки.

Обставини які б свідчили про те, що спілкування позивача з донькою перешкоджає нормальному розвиткові дитини, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом в результаті дослідження висновку психолога, не встановлені.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, передбачені частиною 13 статті 141 ЦПК України підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.

Не вбачає колегія суддів також підстав для задоволення апеляційної скарги в частині визначеного судом до розподілу між сторонами розміру судових витрат, зокрема витрат позивача на професійну правничу допомогу, який скаржник вважає неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, з витраченим адвокатом часом та обсягом виконаних адвокатом робіт тощо.

Відповідно до положень статей 133, 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, які за результатом розгляду справи підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому передбачено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини друга-шоста статті 137 ЦПК).

Професійну правничу допомогу позивачеві в суді першої інстанції та на стадії складання письмового відзиву на апеляційну скаргу надавало адвокатське об`єднання «Адвокатська компанія Шкута і партнери», зокрема адвокати Шкута О.О. та Крупіца О.С., на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 23.12.2020 року, за умовами якого адвокатське об`єднання зобов`язалося здійснювати представництво інтересів ОСОБА_2 у судовому процесі із ОСОБА_1 про встановлення порядку спілкування в донькою. Сторони визначили вартість послуг для кожного із етапів судового розгляду (перша, апеляційна та касаційна інстанції) в розмірі 14 500, про що заявлено у позовній заяві.

На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, позивач надав квитанцію до прибуткового касового ордера №88-20/45 від 23.12.2020 про сплату на рахунок Адвокатського об`єднання «Адвокатська компанія Шкута і партнери» грошових коштів у розмірі 14 500грн та акт прийому-передачі (опис) наданих послуг від 12.01.2021, відповідно до якого послуги адвокатів полягали у наданні консультацій з правових питань, визначення подальшої судової перспективи, вироблення стратегії і тактики забезпечення інтересів замовника, підготовці позовної заяви, копіюванні та друку документів, участі в судових засіданнях. Всього адвокатами на виконання робіт (надання послуг) витрачено 6 год 05хв.(а. с.13-17,34).

Будучи обізнаними із розміром попередньо визначеної позивачем суми судових витрат, які він поніс у зв`язку з розглядом справи, зокрема і витрат на професійну правничу допомогу, відповідачка та її представник-адвокат Берестовий Є.В. клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з підстав його неспівмірності в суді першої інстанції не заявляли та неспівмірність цих витрат не доводили, тому суд обґрунтовано не застосовував положення частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, правомірно поклавши ці витрати на відповідачку, як це передбачено частиною другою статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Наведені положення підлягають застосуванню судом як за клопотанням сторони, так і з власної ініціативи.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.11.2019 року, справа №905/1795/18, на яку послався скаржник в апеляційній скарзі на підтвердження доводів про те, що суд першої інстанції, всупереч вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат між сторонами не врахував висновків Верховного Суду.

Аналізуючи положення норм процесуального права щодо розподілу судових витрат між сторонами, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020року в справі №755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (пункти 21, 22, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Враховуючи висловлені стороною відповідачки заперечення щодо порушення критерію розумності при розподілі судових витрат між сторонами та зважаючи на висновки Верховного Суду щодо застосування положень частини третьої статті 141 ЦПК України, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має враховувати суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне врахувати критерій розумності щодо розміру визначеного умовами укладеного позивачем із адвокатським об`єднанням договору про надання професійної правничої допомоги гонорару адвоката з точки зору характеру спору, що виник між сторонами та фактично стосується інтересів малолітньої дитини, яка проживає з відповідачкою, фінансові можливості якої відшкодувати позивачеві наведений ним розмір витрат на правову допомогу не підтверджені, як і не підтверджено розмір участі позивача як батька в утриманні дитини на час вирішення судами справи.

При цьому колегія суддів зважає на те, що на представництво позивача в суді у цій справі та на іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, адвокати витратили всього шість годин, що свідчить про те, що справа не є складною, не потребувала збору доказів, а обсяг послуг правового характеру є незначним.

Оскільки суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, колегія суддів зробила висновок про часткову обґрунтованість апеляційної скарги в частині розподілу судом першої інстанції судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, та вважає за необхідне рішення суду в цій частині змінити, зменшивши визначений судом до стягнення з відповідачки на користь позивача розмір понесених ним витрат на професійну правничу допомогу із 14 500грн до 8 000грн.

Що ж стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу на стадії апеляційного розгляду справи, то у письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заявив про стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу в сумі 8 500грн, зазначивши про долучення до відзиву квитанції про сплату грошових коштів на користь адвокатського об`єднання «Адвокатська компанія Шкута і партнери» в сумі 8 500грн та акту прийому-передачі (опис) наданих послуг за договором про надання професійної правничої допомоги від 23.12.2020р №88/20-ц.

У зв`язку із відсутністю наведених документів у справі після відновлення роботи апеляційного суду ,в березні 2024року адвокат Крупіца О.С., діючи від імені позивача, на виконання ухвали апеляційного суду від 02 лютого 2024 року, надіслав на адресу апеляційного суду квитанцію до прибуткового касового ордера №88-20-ц від 07 лютого 2022 року про сплату ОСОБА_2 на рахунок АО «АК «Шкута і партнери» грошових коштів у розмірі 8 500грн на підставі договору «88/20-ц від 23.12.2020року та складений 07.02.2022року акт прийому-передачі (опис) наданих послуг за договором №88/20-ц від 23.12.2020р, за змістом якого надана ОСОБА_2 послуга на стадії апеляційного розгляду справи полягала у наданні консультацій з правових питань по справі, визначення подальшої судової перспективи, вироблення стратегії і тактики забезпечення інтересів замовника; підготовці відзиву на апеляційну скаргу, копіюванні та друку документів; відправлення поштової кореспонденції, участі в судових засіданнях. В акті зазначено, що на день його складення адвокат витратив на виконання умов укладеного з ОСОБА_2 договору 7год 25хв.

При цьому заявник підтвердив належними доказами факт направлення вказаних документів іншим учасникам справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат позивача на стадії апеляційного розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне із наведених вище підстав застосувати положення частини третьої статті 141 ЦПК України та, врахувавши, що визначений стороною позивача розмір гонорару адвоката є завищеним щодо відповідачки, з якою проживає малолітня дитина, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час, стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000грн.

На підставі викладеного. керуючись статтями 367, 374. 375, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_11 , частково задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 липня 2021року в частині розподілу судових витрат частково змінити, зменшивши розмір визначених до стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу із 14 500грн до 8 000грн (восьми тисяч гривень).

В решті частині це ж рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4 000грн (чотири тисячі гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В.Пузанова

Судді Л.В.Базіль

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 29 березня 2024 року

Суддя Л.В.Пузанова