У Х В А Л А

18 квітня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

учасники справи не викликались,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Мілетич О. О. про забезпечення зустрічного позову у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

у провадженні суду перебуває вищевказана справа.

Представником позивача за зустрічним позовом подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом:

1) встановити відповідачу за зустрічним позовом вчинити дії:

щодо повернення дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на проживання в Україну за їх зареєстрованим місцем проживання - АДРЕСА_1 ;

забезпечувати спілкування малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір`ю ОСОБА_5 особисто (під час її проживання в Україні) ,а також шляхом відеозв`язку, телефонного зв`язку, зокрема з використанням соціальних мереж (Telegram Viber WhatsApp) та/або програми Zoom Skype щоденно по 30 хвилин часу з 20.30 год. до 21.00 год, щосереди з 18.30 год до 20.00 год та щосуботи та щонеділі з 09.00 год до 12.00 год (за Київським часом);

завчасно, але не пізніше ніж за три дні повідомляти ОСОБА_1 на її електронну адресу про намір змінити місце проживання дітей із зазначенням адреси нового місця проживання та запланованого строку проживання, в тому числі при виїзді дітей за межі населеного пункту, в якому діти мають зареєстроване місце проживання;

негайно, але не пізніше ніж за два дні з виникнення факту повідомляти ОСОБА_1 на її електронну пошту про факт і причини зміни місця проживання дітей, адресу нового місця проживання дітей, та про обставини зміни стану здоров`я дітей, виникнення у дітей захворювання, обставин зміни чи припинення відвідування таких навчальних закладів, гуртків та секцій;

2) заборонити відповідачу за зустрічним позовом вчиняти дії:

змінювати місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з місця їх зареєстрованого проживання - АДРЕСА_1 , на місце проживання за межами України та вивозити дітей за межі України без згоди матері ОСОБА_1 .

В обґрунтування заяви покликається на те. що відповідач за зустрічним позовом чинить позивачу за зустрічним позов перешкоди у спілкуванні із дітьми, що негативно впливає на розвиток дітей. Наявність даної справи у суді та ймовірність її тривалого розгляду може негативно вплинути на втрату емоційного, психологічного зв`язку матері із дітьми, що не може відповідати найкращим інтересам дітей. Відповідачем за зустрічним позовом створюються штучні перепони для матері шляхом не допуску до дітей, обмеження та заборони спілкувань з дітьми за місцем їх проживання, втрата контакту із дітьми та відсутність достовірної інформації про місце їх перебування, щодо забезпеченості умов проживання, стану здоров`я, розвитку тощо. 29.03.2024 діти разом із батьком виїхали за межі України без дозволу матері та станом на 01.04.2024 діти відсутні за місцем свого проживання, що унеможливлює матір спілкування із ними. Дані обставини можуть унеможливити в подальшому виконання рішення суду про визначення місця проживання дітей із матір`ю. Просить заяву про забезпечення зустрічного позову задовольнити.

Заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи, у відповідності до ч.1 ст. 153 ЦПК України.

На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши доводи заяви про забезпечення позову та матеріали справи № 758/11144/23, суд прийшов до наступного.

Згідно зі ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження №14-729цс19).

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Позивач за зустрічним позовом просить забезпечити позов, зокрема шляхом повернення дітей в Україну, про необхідність повідомлення матері про зміну місця проживання дітей та про причини зміни місця проживання дітей та заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо змінити місця проживання їх спільних дітей.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Пунктом 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

ОСОБА_1 наводить аргументи про те, що зареєстроване місце проживання спільних дітей сторін в Україні за адресою - АДРЕСА_1 .

Будь-яких доказів щодо зміни місця проживання дітей судом не установлено.

Перебування дітей за межами України з 29 березня 2024 року та їх відсутність за місцем проживання станом на 01.04.2024, що підтверджено листом Державної прикордонної служби України від 02.04.2024 № 19-22990/18/24 та листом Подільської районної у місті Києві державної адміністрації загальноосвітня санаторна школа-інтернат № 19 у місті Києві, не свідчить про зміну їх задекларованого місця проживання.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до п. 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Згідно з п.4 Правил за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка (штамп) про взяття на постійний консульський облік у закордонній дипломатичній установі України або перебування такого громадянина на постійному консульському обліку підтверджується відповідною довідкою;

Відтак, будь-яких даних які б унеможливлювали виїзд дітей за кордону у супроводі батька без нотаріальної посвідченої згоди матері, про що стверджує позивач за зустрічним позовом не встановлено.

З огляду на викладене вище, суд прийшов до переконання про відсутність обставин, які б підтверджували зміну місця проживання дітей на проживання за межами України, а відтак у такому способі забезпечення позову слід відмовити.

Щодо встановлення ОСОБА_2 обов`язку вчинити дії щодо забезпечення спілкування матері із дітьми у запропонований позивачем за зустрічним позовом час особисто під час її перебування в України та за допомогою засобі зв`язку, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідного до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.11.2023 (справа № 467/403/22) у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітніх дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини, особисто з її матір`ю, повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. Тому забезпечення позову є необхідним у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, якщо врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

ОСОБА_1 додано до заяви про забезпечення зустрічного позову висновок за результатами психологічного обстеження дітей проведеного спеціалістом ОСОБА_6 від 05.02.2024 з якого убачається, що мати турбується про дітей та відповідально ставиться до своїх батьківських обов`язків, діти спираються на неї як на відповідальну матір, вона здатна забезпечити їм всебічний розвиток фізичних, психологічних якостей, та сприяти гармонійному розвитку їх соціальних якостей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року (справа №914/1570/20) зазначено, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Із наведених у заяві про забезпечення зустрічного позову та доданих до неї документів не встановлено, що у матері погіршились відносини із дітьми; що батько впливає на дітей та створює негативний образ матері, що супроводжується небажанням дітей спілкуватись із дітьми; що у батька є бажанням обмежити або взагалі відгородити дітей від зустрічей із матір`ю.

З урахуванням вищенаведеного, наявності зв`язку між заявленими заходами до забезпечення позову і предметом позовних вимог та їх співмірності, зважаючи на забезпечення збалансованості інтересів сторін та в найкращих інтересах дітей, суд дійшов висновку, що відсутні достатні підстави для задоволення заяви про забезпечення зустрічного позову за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 149, 150, 260, 261, 354 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

У заяві представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - адвоката Мілетич О.О. про забезпечення зустрічного позову у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повне судове рішення складено та підписано суддею 18 квітня 2024 року.

Суддя О. І. Якимець