печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г. О.

секретар судового засідання Чепляка А. С.

справа №757/54570/23-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», про захист прав споживачів та стягнення коштів та штрафних санкцій, -

представник позивача - адвокат Дугінов Д. А.

представник відповідача - адвокат Кобзар Ю. Б.

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») на користь ОСОБА_1 835, 87 доларів США (залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 ) та 552, 85 грн пені на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (за період: із 24.11.2023 року по 27.11.2023 року); покласти судові витрати на відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має в банку картковий рахунок № НОМЕР_1 .

Навесні 2014 року належні йому кошти у сумі 3 835, 87 доларів США, які знаходилися на картковому рахунку № НОМЕР_1 були безпідставно заблоковані АТ КБ «ПриватБанк». З метою отримання належних йому коштів ОСОБА_1 звернувся до банку із вимогою про видачу коштів, але дана вимога позивача банком виконана не була.

Вказує, що на даний час позивач не має можливості користуватися своїм майном, тому просить стягнути на його користь кошти, які знаходяться на вказаному рахунку, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.11.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву, та встановлено третій особі строк на подання пояснень щодо позову протягом десяти днів із дня отримання ухвали про відкриття провадження.

Копію ухвали про відкриття провадження направлено на адресу сторін, крім того відповідачу та третій особі направлено копію позовної заяви з додатками. Також вказану ухвалу направлено на відомі адреси електронної пошти сторін та до електронного кабінету учасника справи.

Відповідно до довідки ухвалу про відкриття провадження було доставлено до електронної скриньки представника позивача - 01.12.2023 року.

Відповідно до довідки ухвалу про відкриття провадження було доставлено до електронного кабінету учасники справи - 01.12.2023 року.

Відповідно до рекомендованого повідомлення, направленого на адресу третьої особи, остання отримала копію ухвали та копію позовної заяви з додатками - 27.12.2023 року, до електронного кабінету учасники справи ухвалу було доставлено - 01.12.2023 року.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

28.12.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» Банк виявив наявність факту переведення боргу за договором банківського обслуговування №SAMDNFF21 (номер картки: 101567), який є предметом спору у даній справі, з Первісного боржника за зобов`язанням - ПАТ КБ «ПриватБанк» на Нового боржника - ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» () на підставі Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року (з урахуванням додаткової угоди до Договору від 18.11.2014 року), укладеними між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», та електронного Додатку №1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року. 3 огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від ОСОБА_1 , відносно переведення АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу Банку не надходило, то вважає, що переведення боргу Банком було здійснено зі згоди ОСОБА_1 . Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договором банківського обслуговування, який є предметом у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» є Новим боржником за даним договором банківського обслуговування. У зв`язку з викладеним, вважає, що належним відповідачем у цивільний справі №757/54570/23-ц має бути ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН». Також просить витребувати у позивача у оригінали або належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують факт укладання спірного договору №SAMDNFF21 (номер картки: 101567), докази внесення грошових коштів на рахунок Банку та докази перебування грошових коштів на рахунку Банку станом на дату звернення із позовом до суду. Крім того, представником відповідача було подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням сторін.

05.01.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що ОСОБА_1 не надав банку дозволу на переведення боргу, у тому числі ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН». У п. 1 Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», йдеться про те, що він укладений банком на підставі згоди кредиторів (тобто й ОСОБА_1 у тому числі), отриманої банком шляхом приєднання кредиторів до Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті банку: https://privatbank.ua/terms. Надані відповідачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою депозитних договорів укладених між банком та Позивачем й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, якщо вони не підписані та не визнаються вкладником. Також вказує, що АТ КБ «ПриватБанк» надав витяг з електронного додатку до Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», яким підтвердив існування спірних рахунків та наявність на них коштів ОСОБА_1

08.01.2024 року від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що оскільки письмових заперечень відносно переведення Банком боргу від позивача не надійшло, то вважається, що переведення Банком боргу було здійснено із згоди. Отже, внаслідок укладення між банком, а ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» договору переведення боргу за договором банківського вкладу, що є предметом даного спору, АТ КБ «ПриватБанк» не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» є новим боржником за даним договором банківського вкладу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Кобзар Ю. Б. про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.01.2024 року задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Кобзар Ю. Б. про витребування доказів у справі та витребувано у ОСОБА_1 оригінали або належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують факт укладання спірного договору №SAMDNFF21 (номер картки: НОМЕР_1 ), докази внесення грошових коштів на рахунок Банку та докази перебування грошових коштів на рахунку Банку станом на дату звернення із позовом до суду.

12.02.2024 року від представника відповідача - адвоката Кобзар Ю. Б. надійшло клопотання про долучення оригіналів документів.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та має в банку картковий рахунок № НОМЕР_1 .

26.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського рахунку та видачу грошових коштів.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

Згідно змісту ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг.

Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку.

Верховним Судом в оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Відповідно до положень ч.ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст. 1 Першого Протоколу). Цей же принцип закріплено в ст. 41 Конституції України.

Статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Постановою НБУ від 18 червня 2003 року за № 254 було затверджено «Положення про організацію операційної діяльність в банках України», відповідно до якого: «7.5. Відповідальність за організацію збереження первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку покладається на керівника банку. Керівники мають забезпечити місце (архів) для зберігання документів та надати відповідні інструкції працівникам банку, зокрема визначити порядок зберігання документів до передавання їх до архіву на постійне зберігання з урахуванням вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку. 8.1. Відповідальність за належну організацію системи внутрішнього контролю та її функціонування в процесі операційної діяльності банку покладається на його керівництво. 8.2. Система внутрішнього контролю банку - це сукупність процедур, що спрямовані на попередження, виявлення і виправлення суттєвих помилок, а також забезпечення захисту і збереження активів, повноти і точності облікової документації. Внутрішній банківський контроль має бути невід`ємною частиною операційної діяльності банку та поєднувати адміністративний і бухгалтерський контроль за активами та пасивами банку. 4.14. Процес збору, оброблення та зберігання первинних документів має бути безперервним, навіть під час передавання їх з однієї підсистеми до іншої в межах системи автоматизації банку, а відповідна інформація - цілісною, достовірною і несуперечливою.».

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Неможливість пред`явлення позивачем договору відкриття та обслуговування рахунку та квитанції про внесення коштів на рахунок, про що повідомлено суд представником позивача у відповіді на відзив, не спростовує факт існування договірних відносин між ним та банком та існування грошового зобов`язання банку перед ним, бо підтвердження цього отримано з відповідних баз даних банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до п. 1. 24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відповідно до п. 32.1. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Відповідно до п. 32.2. ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Таким чином банк зобов`язаний сплатити позивачу пеню у розмірі, який не перевищує 10 % від суми переказу.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем факт відкриття позивачу рахунку № НОМЕР_1 та факт існування залишку коштів на даному рахунку у обсязі 3 835, 87 доларів США. Вказане підтверджується довідкою від 25.12.2023 року, витягом з електронного додатку від 25.12.2023 року, а також виписками з реєстру меморіального ордеру від 18.11.2014 року, наданими представником відповідача, як доказ переведення боргу від АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН».

Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» (в редакції від 01.06.2014 року) позивачем не підписувалися.

При цьому, роздруківка із сайту АТ КБ «ПриватБанк» щодо Умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила ведення банківських рахунків.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «ПриватБанк» (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто відповідач міг додати до відзиву Умови та правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачу Умови та правила банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору банківського рахунку, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином вони не є складовою частиною договору.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 03 липня 2019 р. (провадження № 14-131цс19) зазначила наступне: «Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.»

У зв`язку із зазначеним та враховуючи, що споживач послуг банку ОСОБА_1 , не був ознайомлений банком із змістом пунктів п. 1.1.7.58 та п. 1.1.7.59 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 01.06.2014 року), суд приходить до висновку, що він і не надавав згоди на передання зобов`язань на ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН».

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору укладеного між банком та позивачем й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, якщо вони не підписані та не визнаються вкладником.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Виходячи з цього очевидним стає те, що договір переведення боргу б/н від 17.11.2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» є нікчемним бо при його укладанні банком була порушена встановлена Законом процедура його укладання.

Статтею 520 ЦК України передбачено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.

Укладаючи договір переведення боргу банк мав отримати від ОСОБА_1 згоду на заміну боржника у зобов`язанні перед ними, але ОСОБА_1 такої згоди банку не надавав. Вказане не спростовано відповідачем.

Будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. З врахуванням вищезазначеного очевидним стає, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди позивача, який є стороною письмового договору банківського вкладу, - є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України, без необхідності додаткового підтвердження його нікчемності ще й за ст. 228 ЦК України.

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Норма ст. 520 ЦК має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Відтак, для заміни боржника у зобов`язанні необхідна воля кредитора щодо відсутності заперечень проти покладення обов`язку первісного боржника на іншу особу та така воля повинна бути виказана недвозначно та цей факт повинно бути відповідним чином зафіксовано. Договір про переведення боргу є недійсним в силу закону, тобто нікчемним, у разі, якщо кредитором не було надано згоди на заміну боржника. Саме такий правовий висновок викладено в Постанові ВГСУ по справі № 922/1029/16 від 26.04.2019 року.

Таким чином Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року є нікчемним, оскільки ОСОБА_1 не було надано згоди на заміну боржника.

Крім того, суд наголошує, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 528 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Так, АТ КБ «ПриватБанк» не надало суду ніяких доказів того, що ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» або АТ КБ «ПриватБанк» виконало зобов`язання банка перед ОСОБА_1 .

Щодо долучених позивачем документів, які підтвержуть факт виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» грошових коштів ОСОБА_1 , то суд не бере останні до уваги, оскільки вказані документи не мають даних, що вказані кошти були повернуті позивачу, а лише свідчать про безпідставне переведення боргу на іншу особу за відсутності згоди кредитора про таке переведення, як встановлено у судом та підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, твердження відповідача про те, що договори є розірваними після звернення позивача до банка із заявою про їх розірвання, а отже пеня за вказаний період не нараховується, є хибних, адже підтвердженням факту припинення дії договору внаслідок його розірвання має бути саме виплата позивачеві всієї суми вкладу в день звернення позивача із відповідною заявою, що належать до сплати відповідно до умов договору, чого відповідачем здійснено не було.

Щодо посилання відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», оскільки відбулось переведення боргу за договором з первісного боржника - ПАТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» на підставі договору про переведення боргу №б/н від 17.11.2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», та електронного додатку №1 (перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування) до договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, суд не бере до уваги з огляду на відсутність згоди кредитора про таке переведення, як це передбачено ст. 520 ЦК України.

Таким чином, посилання позивача, що АТ КБ «ПриватБанк» не виконав своїх обов`язків з повернення позивачу вказаних коштів, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, та не спростовано доводами відповідача. Матеріали справи не містять будь-яких доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема договору банківського рахунку, не суперечить чинному законодавству.

Зважаючи на зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Оскільки в порушення вищезазначених норм законодавства та умов договору, на вимогу позивача ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» кошти, розмішені на його рахунку, повернуто йому не було, тому є підстави для захисту прав ОСОБА_1 шляхом стягнення вказаних у позові коштів в сумі 3 835, 87 доларів США у судовому порядку, а також пені на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за період із 24.11.2023 року по 27.11.2023 року.

Отже, факт укладення договору банківського рахунку та внесення позивачем коштів підтверджено належними та допустимими доказами, тобто у судовому засіданні знайшло своє підтвердження факт наявності договірних відносин між банком та позивачем, які виникли на основі укладеного між сторонами договору, за умовами якого було внесено грошові кошти на банківський рахунок позивача, а оскільки грошові кошти за договором банківського рахунку позивачу на його вимогу не виплачені, суд приходить до переконання про стягнення вказаних коштів.

Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову судовий збір у розмір 1 387, 97 грн (1 % від ціни позову) підлягає стягненню із відповідача на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 42 Конституції України, ст. ст. 3, 15, 16, 192, 228, 520, 524, 528, 533, 549, 633, 634, 653, 654, 1059, 1066 ЦК України, ст. 3, 47, 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1 ст. ст. 1, 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», про захист прав споживачів та стягнення коштів та штрафних санкцій - задовольнити.

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 835, 87 доларів США (залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 ) та 552, 85 грн пені на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (за період: із 24.11.2023 року по 27.11.2023 року).

Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на корить держави судовий збір у розмірі 1 387, 97 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», адреса: вул. Грушевського, 1-Д, м. Київ, 01001, .

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН», адреса: вул. Січеславська набережна, 29-А, м. Дніпро, 49000, .

Суддя Г. О. Матійчук