Номер провадження: 88-ц/813/15/24
Справа № 2-5151/09
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 2-5151/09

Номер провадження: 88-ц/813/15/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Драгомерецького М.М., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трофименка О.О.,

учасники справи:

- позивач (заявник) ОСОБА_1 ,

- відповідач Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт»,

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 05 березня 2021 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26.06.2020 року відмовлено у повному обсязі у задоволенні вищезазначених позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Одеський морський торгівельний порт» про визнання незаконними та скасування наказів директора Одеського судоремонтного заводу №1, № 1197-к від 18.11.1988 року та № 496-к від 25.04.1989 року, стягнення з ДП «Одеський морський торговельний порт» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі - 330 427,40 грн., зобов`язання ДП «Одеський морський торговельний порт» через бухгалтерію порту здійснити відрахування із середньомісячного заробітку начальника цеху податки і обов`язкові платежі на користь державних фондів соціального страхування, Пенсійного фонду України за 311 місяців, тобто з 25.04.1989 року до 10.04.2015 року, тобто до дня фактичного поновлення на роботі, про стягнення з ДП «Одеський морський торговельний порт» моральної шкоди у розмірі - 2 708 325,30 грн., що співмірно розміру коштів, виплачених за вимушений прогул, та відповідає сьогоденним розмірам оплати праці керівництва Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 19.10.1987 року ОСОБА_1 на підставі наказу від 12.10.1987 року № 1023-к переведено з посади начальника дільниці централізованих перевезень та вантажно-розвантажувальних робіт на посаду начальника цеху механізації (Т. 1, а. с. 15, 16 зворотна сторона).

На загальних зборах колективу цеху механізації, оформлених протоколом від 17.11.1988 року № 96, ОСОБА_2 обрано начальником цеху механізації замість ОСОБА_1 .. На підставі вказаного рішення трудового колективу цеху механізації був виданий наказ № 1197-к від 18.11.1988 р., згідно якого ОСОБА_1 звільнявся від займаної посади, а ОСОБА_2 призначався на посаду начальника цеху механізації. Наказом директора Одеського судноремонтного заводу від 25.04.1989 року № 496-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою стали дострокове звільнення з виборної посади начальника цеху механізації на підставі рішення трудового колективу цеху. Відмова ОСОБА_1 від працевлаштування на інші сім посад, які йому були запропоновані.

Встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 фактичного скорочення штатів на підприємстві не було. Звільнення відбулося без отримання згоди профспілкового комітету. Таким чином, правомірність посилання в оскарженому наказі від 25 квітня 1989 року № 196-к, як на підставу звільнення, на п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР відповідачем не доведена.

Звільнення ОСОБА_1 було погоджене Президією профспілкового комітету, що підтверджене протоколом засідання № 164 від 21 квітня 1989 року, на якому позивач взяв участь.

Суд першої інстанції встановив, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням положень ст. 43 КЗпП УРСР, оскільки відсутня згода саме профспілкового комітету. Це порушення об`єктивно не могло бути усунуте у суді під час розгляду справи, у зв`язку з припиненням діяльності заводу на час звернення позивача до суду лише у 2007 році.

Щодо доводів позивача про причини пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції, пославшись на положення ст. 417 ЦПК України щодо обов`язковості висноків суду касаційної інстанції для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, зазначив наступне.

Після звільнення з посади - 25.04.1989 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду - 15.02.2007 року, тобто майже через 18 років. Оскільки місячний строк звернення до суду пропущено, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами, що саме протягом кожного дня кожного місяця з 214 місяців були наявні поважні обставини, які перешкоджали зверненню до суду.

Наведені позивачем при повторному розгляді справи причини та обставини, на які останній посилається як на поважні причини пропуску строку зверення до суду, не змінилися відносно тих поважних причин, які існували на час розгляду справи касаційним судом.

Суд першої інстанції не вбачав доведеним неможливість звернення позивача до суду, а навпаки визнав доведеним, що ОСОБА_1 з 1991 року по 2007 рік мав необхідні специфічні знання у правозахисній діяльності. Використовував відповідні варіанти дій для досягнення успішних результатів, за що отримав публічне визнання та найкращі характеристики.

Письмовими доказами доведено, що з 1988 року по 1991 рік ОСОБА_1 використовував передбачений тоді радянським законодавством позасудовий засіб захисту порушеного права та звертався зі скаргами до вищестоящих органів. Разом з тим, після розпаду СРСР в 1991 році позивач не звертався до будь-яких органів влади за оскарженням його звільнення, а займався вільно обраними ним видами діяльності, які слугували джерелом доходу для існування (правозахисна, журналістика, юридичні послуги), для реалізації власних потреб та забезпечення життя.

Згідно відповіді з Пенсійного фонду від 11.01.2016 року (Т. 4, а. с. 22) вбачається, що позивачу була нарахована пенсія із заробітної плати за період з 01.05.1984 по 30.04.1989 року, з 01.10.2002 року по 01.12.2002 року, з 01.06.2003 року по 31.03.2005 року, з 01.08.2005 року по 01.08.2005 року, з 01.10.2005 року по 09.04.2006 року та з 01.12.2010 року по 31.07.2013 року. Тобто, і у періоди після його звільнення та до звернення з позовом до суду. Таким чином, позивач після звільнення був офіційно працевлаштований та отримував заробітну плату, яка покладена в розрахунок розміру його пенсії.

Суд першої інстанції зазначив, що після звільнення у квітні 1989 році по час звернення до суду у лютому 2007 році минуло майже 18 років, а до часу вирішення справи по суті у 2020 році минуло більше 30 років. Позивач отримав другу вищу освіту, вільно обрав на майбутнє види діяльності - правозахисну та журналістику, вийшов на пенсію. За час після звільнення змінилася держава, в якій ОСОБА_1 вільно реалізував своє право на труд, припинив існування завод, з якого він був звільнений. Тому, стабільність та прогнозованість суспільних відносин не може бути порушена з метою захисту прав позивача, який без поважних причин пропустив строк звернення до суду.

На підставі викладеного, суд першої інстанції встановив, що позивачем не доведено існування з квітня 1989 року по лютий 2007 року безперервних поважних причин пропуску строку звернення до суду. Тому, в задоволенні позовних вимог про скасування оскаржених наказів та поновлення на роботі необхідно відмовити саме у зв`язку з пропуском місячного строку звернення до суду.

При цьому, суд першої інстанції послався на практику Європейського суду щодо тривалості провадження у національних судах визначено ряд критеріїв, за якими суд оцінює її розумність («Тімотієвич проти України»). Серед них такі: 1) складність справи; 2) поведінка сторін; 3) поведінка державних органів; 4) важливість справи для заявника.

Суд першої інстанції вказав, що строк розгляду даної справи залежав не від складності справи та поведінки державних органів чи поведінки відповідача, а в більшій мірі залежав від поведінки самого позивача, яка детально була описана в рішенні суду (Т. 9, а. с. 216 - 242).

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 05.03.2021 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 , апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 червня 2020 року. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 червня 2020 року змінено в мотивувальній частині. Виключено з мотивувальної частини рішення обгрунтування з посиланням суду першої інстанції на Акт від 26.04.1989 року (Т. 1, а. с .166). В решті рішення залишено без змін (Т. 11, а. с. 181 196).

Постанова Одеського апеляційного суду мотивована тим, колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП УРСР відбулося з порушенням діючого на час звільнення з роботи трудового законодавства. Переобрання начальника цеху підтверджує, що посада начальника цеху не скорочувалася, а тому відсутні правові підстави для звільнення за скороченням штату. Вказані доводи апелянтів узгоджуються з висновками суду першої інстанції про те, що на час звільнення ОСОБА_1 з роботи фактичного скорочення посади начальника цеху механізації на підприємстві не відбулося. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд проігнорував той факт, що посада начальника цеху механізації ніколи не була виборною, керівники цехів звільнялися лише наказами директора заводу колегія суддів зазначила, що вони спростовуються тим, що ОСОБА_1 визнав обставини щодо його переведення згідно наказу від 12 жовтня 1987 року №1023-к з посади начальника дільниці централізованих перевезень та вантажно-розвантажувальних робіт на посаду начальника цеху механізації заводу, який було видано на підставі рішення загальних зборів трудового колективу цеху механізації про обрання його начальником цеху (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). За аналогічною процедурою, на загальних зборах трудового колективу цеху механізації заводу було прийнято рішення про звільнення з посади начальника цеху ОСОБА_1 та обрання начальником цеху ОСОБА_2 ..

Разом з тим позивач звернувся до суду з позовом з пропуском встановленого законодавством строку звернення до суду. Поважні причини для поновлення вказаного строку відсутні.

Вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди є похідними від вищевказаних позовних вимог про поновлення на роботі, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в їх задоволенні.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не мав можливості звернутися до суду у місячний строк, оскільки копія наказу про звільнення, трудова книжка йому не видавалися, ним не отримані, остаточний розрахунок не проводився, вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду у лютому 2007 року, колегія суддів, виходячи з положень ч. 5 ст. 411 ЦПК України щодо обов`язковості висновків суду касаційної інстанції для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, зазначила, що вказані доводи спростовуються встановленими по справі обставинами про те, що належним чином оформлену копію трудової книжки, із записом про звільнення, ОСОБА_1 отримав від відповідача у 1998 році під час вступу до Одеської Національної юридичної академії, про що сам позивач зазначив у позові. Таким чином, позивач з цього часу вже був обізнаний про підстави його звільнення. Матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 , після його звільнення, до відповідача із заявою про видачу трудової книжки, направлення її поштою за вказаною ним адресою, відмови у цьому з боку відповідача, а також звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про порушення відповідачем ст. 47 КЗпП і зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку.

Щодо доводів апелянтів про те, що рішення суду за своїм змістом не відповідає вимогам статті 265 ЦПК України, позивачу не була направлена ухвала про відкриття провадження у справі, колегія суддів зазначила, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення тільки у випадках, передбачених частиною третьою статті 376 ЦПК України. Вказані доводи до цих підстав не відносяться.

Доводи про те, що апеляційна скарга на перше рішення Приморського районного суду від 04 липня 2014 року подана без згоди керівництва підприємства, касаційна скарга розглянута за відсутності ОСОБА_1 , що позбавило його права захисту, касаційний суд ухвалив рішення на замовлення зацікавлених осіб, колегія суддів відхиляє, оскільки вказане не відноситься до нового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій.

На припущеннях засновані доводи апелянтів про те, що новий розгляд справи судом першої інстанції відбувся під тиском керівництва цього суду, рішення суду ухвалено на виконання кримінального замовлення, за майбутньої підтримки рішення в Одеському апеляційному суді та суді касаційної інстанції, а тому вказані доводи відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апелянтів про те, що суд першої інстанції намагався спотворити зміст фактичних обставин, суд не дослідив та не надав оцінку наданим ОСОБА_1 доказам, апеляційний суд відхилив, оскільки правового значення не має чи могло бути усунене порушення - надання згоди на звільнення Президією профспілки у суді. Представник відповідача визнав обставини щодо незаконності звільнення у зв`язку з відсутністю згоди профспілкового комітету. Суд розглянув справу згідно з предметом позову, не вийшов за межі позовних вимог, зазначивши, що стабільність та прогнозованість суспільних відносин не може бути порушена з метою захисту права позивача, який без поважних причин пропустив строк звернення до суду. Тому вказані доводи зводяться лише до переоцінки доказів, незгоди апелянтів з висновками суду першої інстанції і не мають наслідком зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо заперечень ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 на ухвалу суду першої інстанції від 16 липня 2018 року про повернення заявникові заяви про забезпечення доказів, ухвалу від 15 серпня 2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу від 17 серпня 2018 року про відмову у задоволені заяви про відвід, ухвалу від 10 вересня 2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу від 11 вересня 2018 року про відмову у задоволенні заяви про відвід, ухвалу від 27 вересня 2018 року про залишення заяви про відвід без розгляду, ухвалу від 16 листопада 2018 року про відхилення заяви про відвід та передачу заяви про відвід на розгляд іншого судді, ухвалу від 19 листопада 2018 року про відмову в задоволенні заяви про відвід, ухвалу від 21 листопада 2018 року про повернення заяви про забезпечення доказів заявникові, ухвалу від 10 грудня 2018 року про залишення заяви про відвід без розгляду, ухвалу від 21 грудня 2018 року про повернення заяви про забезпечення доказів заявникові, ухвалу від 08 квітня 2019 року про залишення заяви про відвід без розгляду, ухвалу від 12 травня 2020 року про залишення заяви про відвід без розгляду та ухвалу від 11 червня 2020 року про залишення заяви про відвід без розгляду, колегія суддів зазначила, що за результатами вивчення матеріалів справи колегія суддів прийшла до висновку про те, що постановлення вказаних ухвал не призвело до ухвалення судом першої інстанції незаконного та необґрунтованого рішення.

Крім того, колегія суддів зазначила, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представника адвоката Маркарова І. Р. заявлено клопотання про виклик до апеляційної інстанції низки свідків за відповідним списком, додатково наданим колегії суддів. У подальшому, а саме 02 жовтня 2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому заявник вказує, що останні наприкінці 80-х років працювали у штаті інженерно-технічних працівників заводу, а тому були свідками багатьох обставин щодо спірних правовідносин. Однак на стадії вирішення клопотань ОСОБА_1 на задоволенні вказаного клопотання не наполягав та не підтримав його. Апеляційний суд також прийняв до уваги, що обставинам справи про обрання ОСОБА_1 та його звільнення з посади начальника цеху механізації суд першої інстанції надав належну оцінку, визнавши звільнення ОСОБА_1 з посади начальника цеху механізації незаконним. При цьому у вказаному клопотанні не вказується про те, що пояснення вказаних свідків можуть спростувати висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав поновлення пропущеного строку звернення до суду.

Разом з тим, колегія суддів надала критичної оцінки щодо наявному у справі Акту від 26 квітня 1989 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з наказом про звільнення № 496-к від 25 квітня 1989 року, його відмову в отриманні трудової книжки. Колегія суддів має обґрунтовані сумніви щодо його належності та допустимості як доказу, оскільки у вказаному акті вказано, зокрема: «…про його звільнення за скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР, про що мається його підпис на копії наказу (копію наказу отримав)…». Разом з тим, матеріали справи не містять копію наказу про звільнення ОСОБА_1 , на якій міститься підпис позивача про його отримання, і яка була надана позивачу під час його звільнення. ОСОБА_1 зазначає, що копію наказу про його звільнення ним було отримано лише у лютому 2007 року. Вказані доводи позивача не спростовано відповідачем. Тому, доводи апелянтів, вказані в даному абзаці, є обґрунтованими.

Тому колегія суддів прийшла до висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції шляхом виключення із мотивувальної частини рішення Приморського районного суду міста Одеси від 26 червня 2020 року обґрунтування з посиланням суду першої інстанції на Акт від 26 квітня 1989 року.

Щодо заяви ОСОБА_1 про необхідність проведення службового розслідування в Одеському апеляційному суді у зв`язку із знищенням або викраденням аркушів листа-відповіді Ради суддів України від 21 травня 2019 року № 9рс-400/19-вих., колегія суддів зазначила, що вказаний лист у повному обсязі міститься у виділених матеріалах, а саме у Т. 4, а. с. 121 122 (Т.11, а. с. 181 196 зворотна сторона).

Короткий зміст постанови Верховного Суду

Постановою Верховного Суду від 18 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року в незміненій апеляційним судом частині та постанову Одеського апеляційного суду від 05 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди на підставі статті 233 КЗпП у зв`язку з пропуском строків звернення до суду за вирішенням трудового спору залишено без змін.

Постанова касаційного суду обґрунтована тим, що трудові права позивача при звільненні були порушені, однак ним пропущено строк звернення до суду, передбачений статтею 232 КЗпП. Позивачем не доведено поважних причин пропуску указаного строку, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову про скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі. Оскільки заявлені в позові вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди є похідними, суди зробили правильний висновок про залишення позову без задоволення і в частині цих вимог (Т. 12, а. с. 126 139).

Узагальнені доводи особи, яка подала заяву про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами

ОСОБА_1 у заяві просить переглянути постанову Одеського апеляційного суду від 05 березня 2021 року у незмінній частині рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами. Скасувати рішення суду першої інстанції у незмінній частині. Призначити новий повноцінний апеляційний розгляд усіх трьох апеляційних скарг. Задовольнити апеляційні скарги і позов у повному обсязі, скасувавши повністю рішення Приморського районного суду від 26.06.2020 року.

ОСОБА_1 у своїй заяві посилається на те, що підставами для перегляду судового постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

У лютому березні 2021 року не можна було передбачити, що занадто корумповані судді доведуть усім, що правосуддя знищено. Тому виникає єдиний логічний висновок про завідомо неправосудне рішення.

Статтею 424 ЦПК України передбачений строк подання заяв про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами п. 1 ч. 4 ст. 424 ЦПК України не пізніше 3 років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили (Т. 12, а. с. 145 157).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 29.02.2024 року визначено склад колегії суддів: - головуючий суддя (суддя-доповідач) Заїкін А.П.; - склад колегії суддів Драгомерецький М.М., Погорєлова С.О. (Т. 12, а. с. 192).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.03.2024 року задоволено заяву про самовідвід судді Погорєлової С.О.. Справу передано до канцелярії апеляційного суду для визначення іншого судді члена колегії суддів у передбаченому законодавством порядку (Т. 12, а. с. 194 194 зворотна сторона).

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05.03.2024 року визначено склад колегії суддів: - головуючий суддя (суддя-доповідач) Заїкін А.П.; - склад колегії суддів Драгомерецький М.М., Таварткіладзе О.М. (Т. 12, а. с. 196 196 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.03.2024 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 05 березня 2021 року. Призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 4, а. с. 197 197 зворотна сторона).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_7 підтримали доводи заяви про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_8 , діючий від імені ДП «Одеський морський торговельний порт», заперечував проти задоволення заяви про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 05 березня 2021 року, дослідивши матеріали справи, що стосуються фактів, на які заявник посилається в своїй заяві, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про перегляд постанови апеляційного суду за нововиявленими обставинами не підлягає задоволенню.

Мотиви відхилення викладених у заяві аргументів

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2, ч. 5 статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику та обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених п.1 ч.2 ст.423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявленими обставинами за своєю юридичною суттю є фактичні дані, що у встановленому порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення.

Для вирішення питання про наявність підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, необхідно розрізняти поняття нововиявленої обставини (як факту) і нового доказу (як підтвердження факту).

Відповідно до ч. 4 ст. 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи та докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Виникнення нових або зміна обставин після вирішення спору не можуть бути підставою для зміни або скасування судового рішення.

Таким чином, нововиявленими обставинами є фактичні обставини, які мають істотне значення і які об`єктивно існували на час розгляду справи, але не були відомі і не могли бути відомі особі, яка звертається з заявою про перегляд рішення суду.

У частинах першій, другій статті 425 ЦПК України передбачено, що заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених частиною другою статті 423 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення. Заява про перегляд судових рішень судів апеляційної і касаційної інстанцій з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, якими змінено або скасовано судове рішення, подається до суду тієї інстанції, яким змінено або ухвалено нове судове рішення.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній чи касаційній скарзі або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених частиною другою статті 423 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться у статтях 424, 426 ЦПК України.

Судове рішення не може переглядатись за нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені частиною другою статті 423 ЦПК України, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 423 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що підстави повинні виникнути після ухвалення рішення у справі (істотні обставини стали відомі стороні після ухвалення рішення, скасовано рішення, яке стало підставою для ухвалення іншого рішення, встановлені факти завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів після ухвалення незаконного рішення, тощо).

Зазначені у заяві ОСОБА_1 доводи не відносяться до нововиявлених обставин, які в розумінні статті 423 ЦПК України можуть слугувати підставою для перегляду законного та справедливого рішення суду.

Колегія суддів звертає увагу, що підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є не недоліки розгляду справи судом (незаконність чи необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та не могли підтвердити її в суді.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, оскільки обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не можуть вважатися нововиявленими, і такий висновок відповідає єдиній правозастосовчій практиці, зокрема, правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14.

Розглядаючи заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, важливо не порушувати балансу між можливістю переглянути судове рішення за нововиявленими обставинами і принципом юридичної визначеності, який є складовою верховенства права. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Відхилення від цього принципу можна виправдати лише наявністю обставин суттєвого і непереборного характеру. Європейський суд з прав людини допускає можливість судового перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, але лише у межах, що не порушують принципу юридичної визначеності (справа «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Аналогічні висновки мають місце і в рішенні ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі "Желтяков проти України" ("Zheltyakov v. Ukraine", заява № 4994/04, § 42-43).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що викладені у заяві про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 05 березня 2021 року доводи ОСОБА_1 не відповідають вимогам, передбаченим п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, а тому в задоволенні вказаної заяви слід відмовити.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 7 ст. 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

У разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими обставинами суд постановляє ухвалу.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 05 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Підстави, порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з ч. 4 ст. 429 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

Частиною сьомою ст. 429 ЦПК України передбачено, що судове рішення ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 423, 429 ЦПК України, Одеський

апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Одеського апеляційного суду від 05 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складений 27 березня 2024 року.

Головуючий: А. П. Заїкін

Судді: М. М. Драгомерецький

О. М. Таварткіладзе