провадження №2/932/2858/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дубовик К.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 : ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростіслав Олександрович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майно із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

23.12.2016 позивач звернувся до суду із позовом, в якому, із врахуванням заяви про зміну предмету позову від 06.11.2021, просить:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14.08.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ;

- витребувати від ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду 26.12.2016 відкрито позовне провадження.

Ухвалою суду від 10.02.2017 вжито заходів забезпечення позову.

Ухвалою суду від 16.11.2020 справу прийнято до провадження головуючим суддею Цитульським В.І.

Ухвалою суду від 13.12.2023 закрито підготовче провадження.

Узагальнені доводи учасників справи.

Позов мотивований тим, що у 2015 році позивачка познайомилася із чоловіком на ім`я « ОСОБА_6 » який почав їй допомагати. 14.08.2015 ОСОБА_6 обманув її, та під приводом підписання угоди про її утримання та лікування змусив її підписати договір купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_1 . Після цього ОСОБА_6 зник.

Недійсність договору позивачка обгартовує тим, що через похилий вік, незадовільний стан здоров`я та необхідність стороннього догляду її введено в оману. Окрім того вона не отримала коштів за квартиру, а ціна договору значно була значно заниженою. Квартира була її єдиним житлом, в якому вона залишилася проживати.

Згідно заперечень, ОСОБА_5 заперечує проти задоволення позову, зазначає, що договір купівлі-продажу від 14.08.2015 було укладено за волевиявленням позивача, остання отримала грошові кошти згідно договору. Позивачка дійсно залишилася проживати у відчуженій квартирі.

Обґрунтування відзиву ОСОБА_2 на позов зводяться до того, що останній купив спірну квартиру, отримав він неї ключі. Він дозволив позивачці проживати у такій квартирі. Вказує про відсутність доказів на підтвердження позовних вимог, а в нотаріальній справі наявна заява позиваки у якій вона вказує про відчуження квартири.

Мотиви відповіді на відзив аналогічні мотивам позовної заяви.

В судовому засіданні представники позивачки та відповідача ОСОБА_2 надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відзиві.

Обставини, встановлені судом.

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.04.2008 ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається вчинення щодо квартири АДРЕСА_1 наступних записів:

- від 14.08.2015 про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу;

- від 04.03.2016 про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

На ухвалу суду нотаріусом надано копії договорів купівлі-продажу, укладеного 04.03.2016 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та від 14.08.2015, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ціна договору від 14.08.2015 визначена сторонами в сумі 125 тис.грн.

Згідно звіту про вартість квартири АДРЕСА_1 , дата оцінки 06.08.2015, її вартість становила 449 930 грн.

Із копії паспорта громадянина України вбачається, що місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 31.10.2000.

Позивачкою надано квитанції про сплату за комунальні послуги щодо спірної квартири.

Судом витребувано медичні документи позивачки. Також копії медичних документів надано стороною позивача.

В судовому засіданні було допитано свідків, які охарактеризували стан ОСОБА_7 на момент укладення оскаржуваного договору.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №346 від 15.10.2023, ОСОБА_4 , на момент укладення договору купівлі-продажу квартири виявляла хронічний стійкий психічний розлад у формі органічного маячного розладу, за своїм психічним станом в період укладення договору купівлі-продажу квартири вона не розуміла значення своїх дій та керувати ними.

Експертами проведено обстеження ОСОБА_4 , враховано наявні в матеріалах справи медичні документи та показання допитаних в судовому засіданні свідків.

Зокрема встановлено, що ОСОБА_4 у 2011 році перенесла гостре порушення мозкового кровообігу, інсульт. 28.09.2015 відмічалася плаксивість, головний біль, запаморочення. В 2017 році встановлено діагноз органічний емоційно-лабільний розлад.

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №904/5726/19:

«6.55. Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

6.57. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

6.58. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia».

У статті 225 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд має призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі №496/4851/14-ц вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29.02.2012 у справі №6-9цс12 та від 17.09.2014 у справі №6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними».

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункт 98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 22.06.2021 у справі №200/606/18.

За висновками, наведеними у постанові Верховного суду від 10.07.2023 у справі №757/11526/19-ц, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц.

Висновки суду.

Позов фактично мотивовано покликанням на приписи ст. 229 та 230 ЦК України (правочин, який вчинено під впливом помилки та обману).

Разом із тим позивач у позові вказує на похилий вік та хворобливий стан позивачки, який перешкоджав їй адекватно сприймати реальність.

Також позивач клопотав про призначення експертизи на вирішення якої ставив питання можливості позивачкою усвідомлювати та керувати своїми діями на момент укладення спірного договору.

З огляду на наведене, враховуючи принцип jura novit curia, суд визначає що до правовідносин, що склалися між сторонами підлягає застосуванню норма, закріплена у ст.225 ЦК України.

На переконання суду, відповідне вирішення спору не є виходом за межі підстав позову.

Висновок судової експертизи про те, що позивачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на момент укладення правочину є категоричним ґрунтується на зібраних судом доказах.

За вказаних обставин вбачається однозначним висновок про недійсність договору купівлі-продажу від 14.08.2015, а відповідно й задоволення індикаційної вимоги щодо предмету такого договору до останнього його набувача.

Інші доводи позову не впливають на правильність вирішення спору, тому суд не здійснює їх аналізу.

Заперечення відповідача щодо висновку експертизи фактично ґрунтуються на власній оцінці медичних документів та не є достатньо переконливими для призначення повторної експертизи.

Так при первинній експертизі експерти, попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, визнали надані матеріали достатніми для категоричного висновку, врахували встановлені діагнози як після укладення договору (органічний емоційно-лабільний розлад), так і перенесені до його укладення інсульт та гостре порушення мозкового кровообігу (у 2011 році), врахували стан позивачки у час максимально наближений до укладення договору (плаксивість, головний біль, запаморочення).

Висновки експерта ґрунтуються на наданих судом медичних документах, огляді позивачки та враховують показання допитаних у судовому засіданні свідків.

З огляду на наведене суд приходить до переконання про задоволення позову.

Відтак із відповідачів підлягає стягненню в користь позивачки сплачений нею судовий збір.

Керуючись ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268,350 ЦПК України суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 задовільнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14.08.2015 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Витребувати від ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Стяннути із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір, по 2 685,26 грн. із кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 15.03.2024.

Суддя: В.І.Цитульський