27.03.2024 Провадження по справі № 2/940/125/24
Справа № 940/2/24
РІШЕННЯ

Іменем України

27 березня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Косович Т.П.

при секретарі: Зіп`юк Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа: Тетіївська державна районна нотаріальна контора, про визнання припиненим зобов`язання та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном,

встановив:

03.01.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити зобов`язання за кредитним договором № K2T1GL00260003 від 13.09.2006 року, укладеним між ним та АТ КБ «ПриватБанк», та за договором іпотеки від 23.09.2006 року, а також усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні майном - житловим будинком в АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 13.09.2006 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк», що змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № K2T1GL00260003, згідно якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 35005 гривень строком до 14.09.2026 року зі сплатою відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобов`язання відповідача щомісячно надавати банку кошти в сумі 432,82 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором 23.09.2006 року між ним та ЗАТ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки № 25825, предметом якого є житловий будинок в АДРЕСА_1 площею 67,6 кв.м.

У зв`язку з неналежним виконанням ним договірних зобов`язань рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.12.2013 року у справі № 380/1925/13-ц з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором № K2T1GL00260003 від 13.09.2006 року в сумі 32882,73 гривень.

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало виконавчий лист № 2/380/540, який пред`явило на виконання до відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції у Київській області. На виконання рішення суду він повністю сплатив присуджену судом кредитну заборгованість, в результаті чого 27.08.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 41419350 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду.

Крім того, 12.10.2021 року Тетіївским районним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 940/1229/20 про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № K2T1GL00260003 від 13.09.2006 року.

Оскільки він виконав свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з нього кредитної заборгованості, то зобов`язання за основним та іпотечним договорами є припиненими. Проте банк іпотеку не припиняє. А тому ОСОБА_1 просить про захист свого права в судовому порядку (позовна заява - а.с. 1-9).

08.02.2024 року відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» надано відзив на позовну заяву, в якому останній позовних вимог не визнає та просить в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № K2T1GL00260003 від 13.09.2006 року не є припиненим, так як станом на 22.01.2024 року останній має заборгованість за вказаним договором в сумі 40911,61 грн. Крім того, позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого права (а.с. 82-84).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Борух С.В. позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. позовних вимог не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Представник третьої особи Тетіївської державної нотаріальної контори в судове засідання не прибув, до суду надано клопотання про слухання справи у відсутності представника третьої особи, вирішення спору покладається на розсуд суду.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 13.09.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», що змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № K2T1GL00260003, згідно якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 35005 гривень строком до 14.09.2026 року зі сплатою відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в обмін на зобов`язання відповідача щомісячно надавати банку кошти в сумі 432,82 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (а.с. 17-20).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором 23.09.2006 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки № 25825, предметом якого є належний позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 16.06.2006 року житловий будинок в АДРЕСА_1 площею 67,6 кв.м. (а.с. 14, 21-27).

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 договірних зобов`язань рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.12.2013 року у справі № 380/1925/13-ц з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором № K2T1GL00260003 від 13.09.2006 року в сумі 32882,73 гривень (а.с. 37-39).

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримало виконавчий лист № 2/380/540, який пред`явило на виконання до відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції у Київській області, постановою державного виконавця 10.01.2014 року відкрито викаонвче провадження № 41419350 (а.с. 30).

На виконання рішення суду ОСОБА_1 повністю сплатив присуджену судом кредитну заборгованість, в результаті чого 27.08.2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Тетіївського районного управління юстиції у Київській області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 41419350 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду (а.с. 32).

Крім того, 12.10.2021 року Тетіївским районним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 940/1229/20 про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № K2T1GL00260003 від 13.09.2006 року (а.с. 43-46).

В зв`язку з виконанням зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення кредитної заборгованості ОСОБА_1 заявою від 12.07.2022 року звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» про зняття заборони відчуження нерухомого майна за іпотечним договором № 25825 від 23.09.2006 року (а.с. 47-48), проте іпотека припинена не була.

Згідно з інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 177192051 від 12.08.2019 року, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис № 3776393 від 23.09.2006 року, вчинений Тетіївською державною нотаріальною конторою про заборону на нерухоме майно - будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 (а.с. 28-29).

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 року у справі № 335/4805/21 (провадження № 61-8117св22) зробив такий висновок.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові зазначила, що вона не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору.

Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на таке.

За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений.

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими не підлягають задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 61-2882св19), від 11 серпня 2021 року у справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 441/156/20 (провадження № 61-20666св21).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що, заявляючи позовні вимоги про припинення зобов`язання за кредитним договором № K2T1GL00260003 від 13.09.2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», та за договором іпотеки від 23.09.2006 року, позивачем обрано спосіб захисту, не передбачений законом, а тому в задоволенні цих вимог відмовляє.

Разом з цим, оскільки позовні вимоги про усунення ОСОБА_1 перешкод в користуванні та розпорядженні майном - житловим будинком в АДРЕСА_1 шляхом внесення відомостей про припинення обтяження до Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, є похідними від вимог про визнання зобов`язання за кредитним договором № K2T1GL00260003 від 13.09.2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», та за договором іпотеки від 23.09.2006 року припиненими, тому вони також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд понесені судові витрати по сплату судового збору відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», третя особа: Тетіївська державна районна нотаріальна контора, про визнання припиненим зобов`язання та усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 28 березня 2024 року.

Суддя: Т.П.Косович