Унікальний номер справи 753/260/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2325/2024
Головуючий у суді першої інстанції Кулик С.В.
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

28 березня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Лазаренко Владленою Володимирівною , та ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Кулика С.В. в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Українська залізниця» (АТ «Укрзалізниця») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06.07.2021, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця», стягнуто з підприємства на користь відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, по день фактичного розрахунку, в розмірі 95973,92 грн, а також судовий збір у розмірі 986,91 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 15.12.2021, апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» було задоволено частково, було змінено рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06.07.2021. Зменшено суму стягнутого з АТ «Укрзалізниця» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі до 92546,28 грн, а суму судового збору до 925,46 грн. Постановою Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14.01.2022, було відкрито виконавче провадження про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по день фактичного розрахунку. До вказаного виконавчого провадження було приєднані виконавчі провадження про стягнення на користь відповідача сплаченої суми судового збору. На виконання ухвалених рішень суду відповідно до платіжної вимоги від 25.01.2022 року, Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було проведено примусове списання коштів по зведеному виконавчому провадженню. Постановами Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 03.02.2022 року, вказані виконавчі провадження було закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Зазначено, що згідно практики Верховного Суду, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до вимог Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). При цьому, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок. Ставка податку з доходів фізичних осіб становить 18 %, а встановлений розмір військового збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Вважають, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду зменшується на суму податків і зборів.

Враховуючи вищезазначені приписи Податкового кодексу України, АТ «Укрзалізниця» як податковий агент перерахувало до бюджету в дохід держави податок на доходи фізичних осіб у розмірі 16658,24 грн та військовий збір у розмірі 1 388,20 грн із середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі 92 546,28 грн, а також податок на доходи фізичних осіб у розмірі 166,67 грн та військовий збір у розмірі 13,88 грн із судового збору 925,46 грн.

Не зазначення у резолютивній частині судового рішення, що сума, яка підлягала стягненню на користь відповідача, визначається судом без утримання податку й інших обов`язкових платежів, не дає підстав отримати цю суму відповідачу, ураховуючи обов`язок сплати податків та інших обов`язкових платежів. Кошти, щодо яких виник спір у справі - це та частина присуджених коштів працівнику рішенням суду, з яких роботодавець сплатив податок з доходів працівників та військовий збір, не є сумою заробітної плати, що належить до виплати працівнику. З огляду на те, що роботодавець на виконання вимог ПК України як податковий агент змушений був сплатити за відповідача податок та військовий збір за рахунок власних коштів, роботодавець має право на підставі статті 1212 ЦК України стягнути з працівника ці кошти як зайво отримані всупереч вимогам закону. Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є компенсаційною виплатою працівнику, при цьому не є заробітною платою працівника та не входить до її складу та/або не відноситься до інших виплат, що випливають з трудових правовідносин.

В результаті примусового виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06.07.2021 року ОСОБА_1 отримала більшу суму, ніж та, яка їй належала згідно із законом, тобто без утримання з неї обов`язкових платежів - податку на доходи фізичних осіб та військового збору, сплачених за неї АТ «Укрзалізниця» як податковим агентом в дохід держави.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року позовні вимоги АТ «Українська залізниця» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця» безпідставно набуті кошти у розмірі 18 046,44 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 456,19 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що висновок суду про здійснення позивачем як податковим агентом перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб та військового збору не ґрунтується на обставинах справи та приписах Податкового кодексу України. Так, п. 14.1.180 ст. 14 ПК України визначає юридичну особу податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, зобов`язану нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення норм в порядку, передбачено ст. 18 та розділу IV цього кодексу.

Порядок оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом, передбачений п. 168.1.1. пункту 168.1 ст. 168 розділу IV ПК України, за змістом якого податковий агент, який виплачує оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього кодексу. Відповідно п.п. 168.1.2 пункту 168.1. ст. 168 ПК України, податок сплачується (перераховується) до відповідного бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки, небанківські надавачі платіжних послуг приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання платіжної інструкції на перерахування цього податку до відповідного бюджету. Тобто, на думку апелянта, для набуття позивачем статусу податкового агенту, а відтак права утримувати податки, останній повинний: здійснити добровільну виплату доходу саме на користь відповідача; утримати та сплатити податки під час виплати доходу; утримання і оплата податків здійснюється шляхом одночасного подання платіжної інструкції на перерахування податку.

Апелянт зауважує, що замість добровільної виплати відбулося примусове стягнення, за яким кошти стягнуті на рахунки виконавчої служби. Тобто, позивач не виплачував дохід саме на користь відповідача і таке стягнення не є виплатою доходу у розумінні пп. 168.1.2 пункту 168.1 ст. 168 ПК України. Позивач не надав до установи банку єдиний платіжний документ про перерахування податків до установи банку під час такої виплати. Сплата податків здійснена позивачем не під час виплати, як того вимагає пп. 168.1.2 пункту 168.1 ст. 168 ПК України, а через 10 днів. При цьому, сплата цих податків, замість ОСОБА_1 позивачем здійснена добровільно, без застосування будь-якого примусу зі сторони відповідача та/або третіх осіб. Окрім того, із змісту позовної заяви вбачаєьться, що позивачем не наведено посилань на норми Податкового кодексу України, які б давали позивачу право самостійно обирати підставу для сплати податків або встановлювали будь-який інший термін для самостійного перерахування податків за третю особу, що свідчить про відсутність між сторонами «податкових» відносин щодо утримання і сплати податку. При цьому, позивачем не надано доказів про наявніст між ним та відповідачем договірних відносин.

Відсутність відповідного договору між сторонами спору, відсутність спеціальної норми ПК України, яка б давала позивачу право сплачувати податки за третю особу, дії позивача поза вимогами (без дотримання вимог) пп.168.1.1 та пп. 168.1.2. пункту 168.1. ст. 168 розділу IV ПК України, добровільна сплата позивачем податків замість відповідача - всі ці обставини аргументовано свідчать про відсутність правових підстав для таких дій позивача, а відтак - і про відсутність підстав для задоволення вимог в порядку ст. 1212 ЦК України.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що отримувачем податків є бюджет, а не відповідач. Відтак, згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України, саме Державна казначейська служба України, як орган який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, і є особою, яка набула майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави. Відповідно до пп. 2 . 4 Положення про Держану казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установденому законом порядку, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Відтак, позивач не позбавлений права заявити до податкових органів вимогу про повернення зайво сплачених податків.

Не погодившись із рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.10.2023 в частині відмови у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» в особі представника Лазаренко В.В. подано апеляційну скаргу. В обґрунтування доводів апеляційної скарги товариство зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що «стягнення раніше сплаченої відповідачем суми судового збору за подання позовної заяви має компенсаційний характер та не є прибутком з якого необхідно утримувати передбачені законом платежі…» є помилковим та суперечить наступним положенням Податкового кодексу.

Відповідно до Податкового кодексу України грошова сума (дохід), стягнута за рішенням суду на користь платника податків, як компенсація витрат з оплати судового збору не звільняється від оподаткування. Податковий агент прирівнюється до платників податку і має права та виконує обов`язки, встановлені кодексом для платників податків.

За таких обставин, сума судового збору, яка відшкодовується фізичній особі за рішенням суду юридичною особою, включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу такого платника як додаткове благо та оподатковується податком на доходи фізичних осіб і військовим збором на загальних підставах.

Враховуючи викладене, АТ «Укрзалізниця» сплатило за ОСОБА_1 суму 180,55 грн. як податки та військовий збір з присудженої їй за рішенням суду суми грошового відшкодування витрат понесених ОСОБА_1 на оплату судового збору в розмірі 925,46 грн.

Разом із цим, Дарницький районний суд м. Києва безпідставно та невмотивовано відмовив АТ «Укрзалізниця» в задоволенні позовних вимог про стягнення 180,55 грн., яка складається з сплаченого АТ «Укрзалізниця» за ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб у розмірі 166,67 грн та військового збору у розмірі 13,88 грн з судового збору 925, 46 грн.

Під час ухвалення рішення суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не врахував висновок Верховного Суду викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 585/3264/15-ц про стягнення безпідставно отриманих коштів, відповідно до якого з огляду на те, що роботодавець на виконання вимог ПК України як податковий агент змушений був сплатити за відповідача податок та військовий збір за рахунок власних коштів, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що роботодавець має право на підставі статті 1212 ЦК України стягнути з працівника ці кошти як зайво отримані всупереч вимог закону.

АТ «Українська залізниця» через представника Лазаренко В.В. подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1

АТ «Укрзалізниця» заперечує проти апеляційної скарги відповідачки оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції та не відповідають вимогам чинного законодавства України.

На виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.10.2023 з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 було примусово стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення рішення суду про поновлення на роботі по день фактичного розрахунку в розмірі 92 546,28 грн та судовий збір в розмірі 925,46 грн. Між тим, під час примусового виконання рішення суду, з вказаних сум ОСОБА_1 не було сплачено податки та обов`язкові платежі. Таким чином, у результаті примусового виконання рішення суду ОСОБА_1 безпідставно отримала більшу суму, ніж ту яка їй належала згідно із законом, тобто без утримання з неї податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Тому обов`язкові платежі в дохід держави сплатило за неї АТ «Укрзалізниця», як податковий агент.

За змістом абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суми, що підлягають стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо стягнення судом середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду без урахування податків і обов`язкових платежів Верховний Суд наводить висновки у своїх постановах від 16.04.2019 у справі № 820/3747/18, від 25.04.2019 у справі № 820/5002/16 та від 05.08.2020 у справі № 817/893/17, що відсутність вказівки в резолютивній частині судового рішення про те, що саме підлягає стягненню за відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів - не є підставою для невиконання роботодавцем функцій податкового агента у випадках та в порядку, встановленому законодавством. Таким чином, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, обраховується без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду зменшується на суму податків і зборів.

Відзив на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» від ОСОБА_1 до апеляційного суду не надходив.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ураховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_3 , апеляційна скарга АТ «Українська залізниця», подана представником Лазаренко В.В. не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в повній мірі не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06.07.2021, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» стягнуто з підприємства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по день фактичного розрахунку у розмірі 95 973,92 грн., а також сплачений судовий збір в сумі 986,91 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.12.2021, апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» було задоволено частково. Було змінено рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2021 року, в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Зменшено суму стягнення середнього заробітку з 95973,92 грн., до суми 92546,28, а суму судового збору з 986,91 грн., до 925,46 грн.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.01.2022, Печерським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), було відкрито виконавче провадження про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по день фактичного розрахунку у розмірі 92546,28 грн.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.01.2022, Печерським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), було відкрито виконавче провадження про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 925,46 грн.

Зі змісту постанови про приєднання відкриття виконавчого провадження від 14.01.2022, Печерським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вбачається, що вищевказані виконавчі провадження об`єднані.

Згідно платіжної вимоги №53314543/17 від 25.01.2022 з рахунків АТ «Українська залізниця» було примусово списано кошти зокрема й по виконавчому листу про стягнення на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по день фактичного розрахунку та суми судового збору.

Відповідно до постанов про закінчення виконавчого провадження від 03.02.2022, Печерським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), було закінчено виконавче провадження про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по день фактичного розрахунку та суми судового збору.

Зі змісту додатку 4ДФ, за 1 квартал 2022 року, вбачається, що позивачем було нараховано податок зі сплаченого відповідачу доходу, відповідно до рішення суду.

Згідно вимоги від 31.08.2022 року, АТ «Укрзалізниця», просить відповідача у добровільному порядку, виплатити суму нарахованих та сплачених за неї сум податків з доходів фізичних осіб та військового збору.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит з Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 02.01.2023 року, вбачається, що надано інформацію про проведення виконавчих дій на виконання рішення суду про стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 . стягнутих грошових коштів за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по час фактичного розрахунку.

Зі змісту платіжних доручень №115022 та №115025 від 27.01.2022 року, вбачається, що Печерським відділом державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) було перераховано на користь ОСОБА_1 стягнуті за рішенням суду кошти в розмірі 92546,28 грн. та суму судового збору в розмірі 925,46 грн.

Згідно письмових пояснень представника позивача від 02.05.2023, на виконання постанови Київського апеляційного суду від 15.12.2021, відповідно до платіжної вимоги від 25.01.2022 року, Печерським районним відділом державної виконавчої служби у м.Києві, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), було проведено примусове списання коштів відповідно до вимог ЦК України та Закону України «Про виконавче провадження». Було стягнуто з рахунків позивача на користь відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі по день фактичного розрахунку у розмірі 95973,92 грн. та суму судового збору в розмірі 986,91 грн, які обраховані без віднімання сум податків і зборів. Вважає, що не зазначення в резолютивній частині рішення суду на те, що сума яка підлягає стягненню за відрахуванням податків і інших обов`язкових платежів не є підставою для невиконання роботодавцем функцій податкового агента, у випадках та порядку встановлених законодавством. Тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, списаний в примусовому порядку із розрахункового рахунку є об`єктом оподаткування ПДФО і виконавчого збору. Враховуючи, що державний виконавець, який провадив виконавчі дії не є податковим агентом, тому було стягнуто кошти зазначені у рішенні суду без відрахування обов`язкових податкових платежів. АТ «Укрзалізниця», як податковий агент перерахувала до бюджету в дохід держави податок на доходи фізичних осіб в розмірі 16658,46 грн., та військовий збір у розмірі 1388,2 грн., із середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі 92546,28 грн., а також податки на доходи з фізичних осіб у розмірі 166,67 грн, та військовий збір у розмірі 13,88 грн. із судового збору в розмірі 925,46 грн. Зазначено, на практику Верховного Суду, відповідно до якої, якщо роботодавець на виконання вимог Податкового кодексу України, як податковий агент змушений сплатити за відповідача податок та військовий збір за рахунок власних коштів то роботодавець має право на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з працівника ці кошти, які зайво отримані всупереч вимогам закону. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача сплачені позивачем кошти у виді податків в розмірі 18226,99 грн.

Статтею 1212 ЦК України встановлені загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави:

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1213 ЦК України передбачає, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Згідно підпункту 162.1.1 пункту 162.1 ст. 162 Податкового кодексу Україниї фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб. За змістом пункту 163.1 ст. 163 К України об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Водночас, згідно з підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 ст. 14 ПК України дохід з джерелом походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності та території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

При цьому, відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Кодексу податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 Кодексу та військовий збір визначених п.161 підр. 10 розділу ХХ Кодексу.

Відповідно до приписів підпункту 14.1.180 пункту 14.1 ст. 14, п. 18.1 ст. 18, ст. 162, 163, 168, 171, 176 Податкового кодексу України Товариство, як податковий агент, при здійсненні виплати фізичній особі доходу, зобов`язане від імені та за рахунок особи, якій виплачується дохід, здійснити нарахування, утримання та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку з доходів фізичних осіб становить 18%.

Крім цього, пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлений військовий збір ставка якого становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування.

Платники військового збору, об`єкт оподаткування, порядок його нарахування, утримання та слати (перерахування), відповідальні за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету особи є ідентичними до відповідних елементів податку з доходів фізичних осіб, що визначені у ст. 162.1 ст. 162, ст. 163, ст. 168, ст. 171, ст. 176 Податкового кодексу України, підприємство, як податковий агент, при здійсненні виплати доходу фізичній особі.

За змістом абзацу 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суми, що підлягають стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З приводу стягнення сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду без урахування податків і обов`язкових платежів Верховний Суд наводить висновки у своїх постановах від 16.04.2019 у справі № 820/3747/18, від 25.04.2019 у справі № 820/5002/16 та від 05.08.2020 у справі № 817/893/17, зокрема, що відсутність вказівки в резолютивній частині про те, що сума підлягає стягненню за відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів - не є підставою для невиконання роботодавцем функцій податкового агента у випадках та в порядку, встановленому законодавством.

Таким чином, слід дійти висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, обраховується без віднімання сум податків та зборів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду зменшується на суму податків і зборів.

Так, Верховний Суд у постанові від 18.07.2018 по справі № 359/10023/16- ц дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховується без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час висушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Водночас, згідно з постановою від 21.11.2018 у справі № 585/3264/15-ц про стягнення безпідставно отриманих коштів Верховий Суд виходить з того, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника. Не зазначення у резолютивній частині судового рішення, що сума, яка підлягала стягненню на користь відповідача, визначається судом без утримання податку й інших обов`язкових платежів, не дає підстав отримати цю суму відповідачу, ураховуючи обов`язок сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Кошти, щодо яких виник спір у справі - це та частина присуджених коштів працівнику рішенням суду, з яких роботодавець сплатив податок з доходів працівників та військовий збір, не є сумою заробітної плати, що належить до виплати працівнику.

Тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення статті 1215 ЦК України.

З огляду на те, що роботодавець на виконання вимог ПК України як податковий агент змушений сплатити за відповідача податок та військовий збір за рахунок власних коштів, у вказаній постанові Верховий Суд дійшов висновку, що роботодавець мас право на підставі статті 1212 ЦK України стягнути з працівника ці кошти як зайво отримані всупереч вимогам закону.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважаємо правильними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення спірних коштів з відповідачки, оскільки вказані кошти за законом не підлягали їй до виплати і повинні були бути відраховані з нарахованих їй до виплати коштів як обов`язкові платежі в дохід держави.

Примусове виконання рішення суду, в якому зазначена нарахована заробітна плата, а не чистий дохід, не свідчить про наявність у відповідачки права отримувати саме ці суми в повному розмірі, зокрема, за рішенням суду у справі № 753/21548/20.

Апелянт ОСОБА_1 не спростовує тієї обставини, що в результаті примусового виконання рішення суду вона отримала більшу суму, ніж їй належала за законом, тобто без утримання з неї податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а тому обов`язкові платежі в доход держави сплатило за неї товариство як податковий агент.

Доводи відповідача про те, що сплата позивачем своїх коштів, які слід було стягнути з присуджених відповідачеві сум, є наслідком не виконання в добровільному порядку судових рішень, є безпідставними, оскільки обов`язок сплати передбачених законом обов`язкових платежів зі своїх доходів в доход держави лежить як на працівникові так і на роботодавцеві.

Перерахування коштів на користь ОСОБА_1 в примусовому порядку і не оплата податків з виплаченої ОСОБА_1 суми в день проведення такої виплати на підставі єдиного платіжного документу не звільняє АТ «Укрзалізниця» як податкового агента від обов`язку оплатити податки та військовий збір в бюджет держави з виплачених на користь працівника сум.

Здійснення примусового стягнення на користь ОСОБА_1 сум присуджених за рішенням суду, неподання до установи банку в день виплати єдиного платіжного документу про перерахування податків до установи банку, а також сплата податків не під час виплати ОСОБА_1 коштів за рішенням суду, а пізніше на 10 днів, не змінює статусу АТ «Укрзалізниця» як податкового агента і не звільняє товариство від обов`язків покладених на АТ «Укрзалізниця» як податкового агента.

Незалежно від того чи виконується рішення суду щодо стягнення середнього заробітку в добровільному чи в примусовому порядку роботодавець, як податковий агент, зобов`язаний оплатити до бюджету в дохід держави як податок на доходи фізичних осіб та військовий збір із сум середнього заробітку, присудженого працівникові.

За таких обставин АТ «Укрзалізниця» оплатило за ОСОБА_1 податки та військовий збір з власних коштів.

Відповідач не підтвердила те, що податки та обов`язкові платежі із суми отриманого середнього заробітку нею сплачені самостійно.

Те що сплата податку здійснена АТ «Укрзалізниця» за рахунок власних коштів добровільно, без застосування будь-якого примусу зі сторони відповідача та/або третіх осіб, правового значення для розгляду цієї справи не має, оскільки АТ «Укрзалізниця» в цьому випадку діяло відповідно до вимог податкового законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Однак, колегія суддів зауважує, що відповідно до приписів законодавства та судової практики, суми середнього заробітку при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника не є заробітною платою чи платежем, що прирівняний до неї.

Відповідно до висновку Об`єднаної Палати Верховного Суду, викладеного у Постанові від 10.10.2019 у справі № 522/13736/15 (№ 61-25545сво18) за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є компенсаційною виплатою працівнику, при цьому не є заробітною платою працівника та не входить до її складу та/або не відноситься до інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. Отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, стягнутий у примусовому порядку з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 не підпадає під випадки, у яких не підлягає поверненню безпідставно набуте майно.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, в результаті примусового виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06.07.2021 у справі № 753/21548/20 ОСОБА_1 отримала більшу суму, ніж та, яка їй належала згідно із законом, тобто без утримання з неї обов`язкових платежів - податку на доходи фізичних осіб та військового збору, сплачених за неї AT«Укрзалізниця» як податковим агентом в дохід держави.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач - AT «Укрзалізниця» - довів, що на виконання вимог ПК України він як податковий агент був змушений сплатити за відповідачку податок та військовий збір за рахунок власних коштів, а тому має право відповідно до ст. 1212 ЦК України стягнути ці кошти, як зайве, всупереч вимогам закону, отримані, з відповідачки, яка без правових підстав отримала нараховану заробітну плату, а не чистий дохід.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вірно врахував, що позивач як податковий агент вимушено сплатив суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору за свій власний рахунок, а не за рахунок відповідачки, а відповідачка в свою чергу, збагатилася за рахунок позивача, безпідставно отримавши та зберігаючи зайві грошові кошти у сумі 18 226, 99 грн.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 вбачається, що викладені в ній доводи зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та дійшов правильних висновків.

Ці доводи не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення. Враховуючи викладене, Дарницький районний суд м. Києва постановив законне і обґрунтоване рішення в частині стягнення безпідставно набутих ОСОБА_1 коштів з застосуванням до даних правовідносин положення статті 1212 ЦК України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.10.2023 в частині відмови у задоволенні позову також відповідає.

Так, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір», відповідно до ст. 1 якого судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судам документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

АТ «Укрзалізниця» сплатило 180, 55 грн. як податки та військовий збір з присудженій за рішенням суду суми грошового відшкодування витрат понесених ОСОБА_1 на оплату судового збору в розмірі 925,46 грн.

Висновки місцевого суду про відмову у стягненні з відповідачки сум сплачених позивачем податку з доходу фізичних осіб у розмірі 166,67 грн. та військового збору у розмірі 13,88 грн., із коштів сплаченого судового збору в розмірі 925,46 грн. є вірними.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, АТ «Укрзалізниця» подало до апеляційного суду нові докази на обґрунтування позиції позивача, а саме долучено Індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України № 26/ІПК/99-00-24-03-03-06 від 11.01.2023, відповідно до якої ДПС України розяснила товариству, що сума судового збору, яка відшкодовується фізичній особі за рішенням суду юридичною особою, включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу дорходу такого платника як додаткове благо та оподатковується податком на доходи фізичних осіб і віськовим збором на загальних підставах.

На думку колегії суддів такі розяснення ДПС України та сам факт сплати товариством 166,67 грн. податку з доходу фізичних осіб та військового збору у розмірі 13,88 грн. із коштів сплаченого судового збору в розмірі 925,46 грн. не свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідачки вказаних сум, як безпідставно отриманих нею грошових коштів. Так, відповідачкою було сплачено в іншій справі саме у такому розмірі судовий збір, тобто відповідачка понесла витрати по сплаті судового збору у такому розмірі і відповідно до вимог закону така сума підлягає відшкодуванню їй іншою стороною справи, що і було ухвалено судом. Стягнуті за рішенням суду з товариства на користь ОСОБА_1 925,46 грн. судового збору не є доходом відповідачки, за який вона має сплатити податок та військовий збір, а є компенсаційною виплатою за понесені нею витрати по сплаті судового збору семе у такому розмірі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови товариству у задоволенні позову є законним та обгрунтованим, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга товариства підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати відповідачкі по сплаті судового збору понесені нею за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки суд апеляційної інстанції залишає її апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду в частині оскарження без змін. Враховуючи, що товариством при поданні апеляційної скарги на рішення суду не було сплачено судовий збір, з АТ «Українська залізниця» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3028 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», подану представником Лазаренко Владленою Володимирівною , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь держави судовий збір у розмірі 3028 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна