ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3600/24 Справа № 203/4502/21 Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 жовтня 2017 року близько о 19 годині 10 хвилин в місті Дніпро на пр.О.Поля в районі будинку № 46 водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем Fiat Linea, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем Toyota Corolla, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що внаслідок вчинення відповідачем інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, йому була завдана матеріальна шкода у загальному розмірі 22054,09 грн., яка полягає у понесені витрат на лікування завданих йому тілесних ушкоджень та моральна шкода, яку він оцінив у розмірі 25000,00 грн., внаслідок погіршення здоров`я, тривалість часу перебування на лікуванні та необхідність залучення значних душевних та матеріальних ресурсів для подолання наслідків. Внаслідок завданих позивачу тілесних ушкоджень він тривалий час відчував комплекс неповноцінності та не міг спілкуватися з оточуючими, що завдає йому душевних страждань.

За таких обставин, вимушений звернутися до суду та просити суд стягнути матеріальну та моральну шкоду, завдану йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 22054,09 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення з відповідача майнової та моральної шкоди, оскільки факт скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідачем ОСОБА_1 є доведений, а позивачем доведений належними та допустимими доказами розмір завданої майнової та моральної шкоди, тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кримінальне провадження відносно нього закрито та не було встановлено його вини у вчиненні кримінального правопорушення, що виключає наявність підстав цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із частиною 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2017 року близько о 19 годині 10 хвилин в місті Дніпро на пр.О.Поля в районі будинку № 46, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем Fiat Linea, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем Toyota Corolla, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_2 було завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Відповідно до висновку спеціаліста судово-медичного експерта КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» №4 від 02 січня 2018 року, судово-медичним експертом було проведене обстеження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дослідження розпочато 27 грудня 2017 року та закінчено 02 січня 2018 року. За підсумками проведення обстеження судмедексперт дійшов висновку, що за даними медичної документації та при огляді у ОСОБА_2 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому кісток носу зі зміщенням уламків з розвитком в посттравматичному періоді деформації та викривлення носової перетинки, забійної рани в міжбрівній області, синця у правій параорбітальній області, численних дрібних саден, м`яких тканин голови та обличчя, закритої травми лівого колінного суглобу з ушкодженням внутрішнього меніску з розвитком в посттравматичному періоді синовиту, численних саден верхніх та нижніх кінцівок, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), або при ударі об такий (такі), якими могли бути і виступаючі частини салону автомобілю, можливо в термін, на який вказує обстежений; виявлені тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день).

За результатами дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження №0000124 від 13 січня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року у справі №203/1308/18, задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про закриття кримінального провадження №0000124 від 13 січня 2018 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та звільнення від кримінальної відповідальності, та закрито кримінальне провадження №0000124 від 13 січня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 286 КК України, звільнено його від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінчення строків давності; цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було залишено без розгляду; роз`яснено цивільному позивачу потерпілому ОСОБА_2 , що залишення цивільного позову без розгляду не перешкоджає його праву на звернення до суду із аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства.

Вказана вище ухвала суду набрала законної сили станом на 29 червня 2023 року, з урахуванням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 29 червня 2023 року.

Згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

24 березня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Перша» із заявою від 24 березня 2021 року про страхове відшкодування в порядку ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Листом від 19 травня 2021 року за вих. №4002/с позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, з урахуванням судової практики Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17, з огляду на положення пп. 37.1.4. п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та подання заяви більше ніж через три роки з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22 жовтня 2017 року.

На підтвердження понесеного розміру майнової шкоди у 22054,09 грн. позивач надав суду наступні копії фіскальних чеків: від 04 листопада 2017 року на суму 1772,03 грн, від 08 листопада 2017 року на суму 614,10 грн та на суму 1122,43 грн, від 11 грудня 2017 року на суму 797,68 грн, від 24 листопада 2017 року на суму 1153,46 грн, від 14 листопада 2017 року на суму 258,70 грн та 194,61 грн, від 01 листопада 2017 року на суму 105,90 грн та 37,50 грн, від 02 листопада 2017 року на суму 1708,44 грн, від 03 листопада 2017 року на суму 663,51 грн та 647,13 грн, від 22 жовтня 2017 року на суму 120,61 грн та на суму 120,93 грн, від 23 жовтня 2017 року на суму 529,48 грн та 469,17 грн, від 24 жовтня 2017 року на суму 71,42 грн, від 25 жовтня 2017 року на суму 311,04 грн, від 27 жовтня 2017 року на суму 823,64 грн, від 29 жовтня 2017 року на суму 664,37 грн, від 31 жовтня 2017 року на суму 762,04 грн, від 19 листопада 2017 року на суму 163,00 грн, від 29 листопада 2017 року на суму 120,58 грн, від 10 листопада 2017 року на суму 1393,97 грн, від 30 листопада 2017 року на суму 4849,57 грн, накладними від 24 жовтня 2017 року №Ч-1843176 на суму 768,25 грн та від 04 листопада 2017 року №Ч-1850789 на суму 1772,03 грн.

Згідно із положеннями ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У розумінні положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до положень частин 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (1540-06), шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №1 від 23 грудня 2005 року, роз`яснено судам, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України (2341-14), у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України (1001-05, 1002-05, 1003-05).

Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого Кримінального кодексу України (2341-14), та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 Кримінального кодексу України, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Співмірне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).

Судом встановлено, що в діях відповідача наявний склад цивільного правопорушення, оскільки мають протиправний характер, що підтверджується ухвалою суду від 18 січня 2021 року у справі 203/1308/18, яка набрала законної сили, та будучи потерпілим у кримінальному провадженні зазнав шкоди здоров`ю, фізичного та морального стану, саме внаслідок протиправних дій відповідача, між протиправною поведінкою відповідача і шкідливими наслідками встановлено причинний зв`язок, що доведено належними та допустимими доказами, та кримінальне провадження було закрито, у зв`язку зі спливом строків давності та звільненням відповідача від кримінальної відповідальності, тобто за нереабілітуючими обставинами.

Диспозиція ч. 1 ст. 286 КК України визначена Кримінальним кодексом України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Натомість відповідно до положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 22 жовтня 2017 року, позивач довів належними та допустимими доказами те, що загальний розмір майнової шкоди становить 22054,09 грн та з наданих позивачем копій фіскальних чеків та накладних вбачається, що він проходив лікування у Дніпропетровській клінічній лікарні на залізничному транспорті, з метою лікування купував медичні препарати, обслуговуючі матеріали, прилади, проходив медичні процедури, огляди лікарів (1772,03 грн+614,10 грн+1122,43 грн+258,70 грн+797,68 грн+1153,46 грн+105,90 грн+37,50 грн+1708,44 грн+663,51 грн+647,13 грн+786,25 грн+126,61 грн+311,04 грн+120,93 грн+823,64 грн+529,48 грн+664,37 грн+469,17 грн+762,04 грн+71,42 грн+14,50 грн+163,00 грн+194,61 грн+120,58 грн+1393,97 грн+4849,57 грн+1772,03 грн = 22054,09 грн).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заявлений позивачем розмір майнової шкоди є доведеним та таким, що підлягає відшкодуванню.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди та надаючи оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 25000,00 грн. є розумним та співмірним понесеним позивачем стражданням, болю, що були спричинені йому внаслідок скоєння відповідачем відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України. Визначаючи такий розмір моральної шкоди, суд враховував, що після дорожньо-транспортної пригоди позивач отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, перебував на лікуванні, потребував докладання значних зусиль для відновлення своїх сил, здоров`я, свого морального стану.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки факт скоєння дорожньо-транспортної пригоди водієм ОСОБА_1 є беззаперечно доведений, судом першої інстанції належним чином встановлений розмір завданої позивачу майнової та моральної шкоди, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення в рахунок спричиненої майнової шкоди 22054,09 грн. та в рахунок моральної шкоди 25000,00 грн.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Згідно з ч.3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, дослідивши належним чином надані докази та встановивши дійсні фактичні обставини у справі, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалою суду про закриття кримінального провадження не було встановлено вини у вчиненні кримінального правопорушення, що виключає наявність підстав цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є безпідставними, оскільки позивач, як потерпілий у кримінальному провадженні зазнав шкоди здоров`ю, фізичного та морального стану, саме внаслідок протиправних дій відповідача, між протиправною поведінкою відповідача і шкідливими наслідками встановлено причинний зв`язок, що доведено належними та допустимими доказами й кримінальне провадження було закрито у зв`язку зі спливом строків давності та звільненням відповідача від кримінальної відповідальності, тобто за нереабілітуючими обставинами.

Доводи апеляційної скарги про те, що вина у скоєні дорожньо-транспортної пригоди не доведена, не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду в суді першої інстанції та повторного правового аналізу не потребують.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна