ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді- Лопатіної М.Ю.

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року про повернення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, постановлену у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Павлоградсько-Юр`ївський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання солідарного зобов`язання подружжя та про солідарне стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина.

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просив суд визнати солідарне зобов`язання подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у сумі 674 122, 24 грн, яке виникло у зв`язку з набуттям та зберіганням ОСОБА_4 за його рахунок за відсутності правової підстави, грошових коштів; стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь 674 122, 24 грн.; виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів визнати такими, що не підлягають виконанню.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року відкрито провадження у зазначеній справі в порядку загального позовного провадження, по справі призначено підготовче провадження.

У січні 2024 року ОСОБА_1 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в якому просила суд прийняти позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_2 ; визнати грошові кошти у розмірі 540 211, 45 грн, отримані ОСОБА_2 в якості винагороди в період його перебування у службовому відрядженні у військовій частині НОМЕР_1 в період з 04 червня 2015 року по 12 червня 2016 року об`єктом спільної сумісної власності подружжя її та ОСОБА_2 ; в порядку спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 270 105, 72 грн; стягнути з ОСОБА_4 на її користь 270 105, 72 грн.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року позов ОСОБА_1 , поданий як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, повернуто заявнику.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 ,, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги останньої не є взаємопов`язаним з первісним позовом ОСОБА_2 , спільний їх розгляд є недоцільним в одному проваджені, оскільки обидва позови подано з різних правовідносин і задоволення позову ОСОБА_1 не виключає повне чи часткове задоволення первісного позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скарга ОСОБА_6 обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважають, що їм належать право на предмет спору чи його частку. Отже, вона у своєму позові, як і ОСОБА_2 у первісному, ставить питання про стягнення на її користь грошових коштів, що є предметом спору і які незаконно утримує у себе відповідачка ОСОБА_4 . При цьому вона, як і позивач ОСОБА_2 , є власницею цих коштів.

Доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на відповідність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вимогами законності та обґрунтованості, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання до суду апеляційної інстанції відзивів на апеляційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом частини 2 статті 369, частини першої статті 353 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням наведених норм закону, вказана справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Встановлені обставини справи і визначені відповідно до них правовідносини

Виходячи з приписів ст. ст. 55, 129 Конституції України застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку норм ЦПК України.

Згідно вимог ч. 2 ст.51 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

З вимогами ст. 195 ЦПК України, положення статей 193 і 194 цього Кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження.

Згідно ч.1-3 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

У відповідності до ч. 3 ст.194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

У постанові від 20 березня 2019 року у справі № 910/2987/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що взаємопов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатися у підставах цих позовів або поданих доказах, а також у тому, що вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність матеріально-правової підстави для задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що зустрічний позов є матеріально-правовою вимогою відповідача до позивача, яка заявляється для сумісного розгляду з первісним позовом, оскільки задоволення його вимог унеможливлює задоволення вимог позивача. Зустрічний позов має бути пред`явлений лише до первісного позивача (або одного зі співпозивачів).

Конструкція ч. 2 ст. 193 ЦПК вказує на її імперативність, тобто, суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову; умовою цього є посилання у зустрічному позові на обставини, за якими задоволення зустрічного позову матиме наслідком повну або часткову відмову у задоволенні первісного позову, та виникнення позовів з одних правовідносин.

Зустрічний позов може подаватися не лише для захисту проти первісного позову, а й бути самостійним засобом захисту проти відповідача, іноді зустрічний позов може бути спрямовано тільки до заліку первісної вимоги. Подання зустрічного позову надає можливість через спільний розгляд первісної і зустрічної вимоги повніше врахувати правові відносини сторін. Зустрічний позов повинен бути взаємно пов`язаний з первісним. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виявлятись у такому: а) обидва позови взаємно пов`язані, і їх спільний розгляд сприятиме оперативному і правильному вирішенню спору; взаємна пов`язаність первісного і зустрічного позову може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах; б) вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись; в) задоволення зустрічного позову може виключати повністю або частково задоволення первісного позову; подання такого зустрічного позову має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якому посилався на те, що рішеннями судів на його користь з ОСОБА_4 були стягнуті грошові кошти, загальна сума яких на теперішній час, з урахуванням примусово стягнутих, складає 674 122, 24 грн. З огляду на те, що відповідальність по поверненню цих коштів відповідачка ОСОБА_4 повинна нести солідарно зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , просив суд визнати солідарне зобов`язання подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у сумі 674 122, 24 грн, яке виникло у зв`язку з набуттям та зберіганням ОСОБА_4 за його рахунок за відсутності правової підстави, грошових коштів; стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на його користь 674 122, 24 грн.; виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів визнати такими, що не підлягають виконанню.

Звертаючись до суду з позовом, як особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_1 зазначала, що частина коштів у сумі 540211,45, грн., які її колишній чоловік ОСОБА_2 , просить в первісній позовній заяві стягнути з відповідачів є їх спільною сумісної власністю подружжя, а тому просила суд визнати ці грошові кошти об`єктом спільної сумісної власності та стягнути їх частину у сумі 270 105, 72 грн з ОСОБА_4 на її користь.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання солідарного зобов`язання подружжя та про солідарне стягнення боргу та позов ОСОБА_1 , поданий нею як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та стягнення грошових коштів мають різні предмети доказування, різний суб`єктний склад та регулюється різними нормами права, тому їх сумісний розгляд є недоцільним та може призвести до невиправданого затягування та ускладнення розгляду справи.

З урахуванням викладеного, місцевий суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для повернення позову ОСОБА_1 , що передбачено вимогами ч. 3 ст. 194 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 квітня 2024 року.

Судді: