КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив, стягнути з відповідача на користь позивача додаткову суму заборгованості за порушення грошового зобов`язання після прийняття судового рішення, яка складається з:

неустойки за весь час прострочення заборгованості у розмірі 1 324 810,08 грн;

3% річних у розмірі 22 451,66 грн;

індекс інфляції за весь термін прострочення заборгованості у розмірі 275 720,27 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27.04.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики на суму 210 286,56 грн. Отриману суму грошових коштів відповідач зобов`язувався повернути 28.06.2011.

Однак, взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав у зв`язку з чим, позивач був вимушений звернутись до суду з позовом.

На підставі судового рішення у справі № 753/10483/14-ц з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість за договором позики та нараховані штрафні санкції у загальному розмірі 602 489,52 грн (рішення суду першої інстанції від 22.12.2015).

В подальшому, у зв`язку з небажанням відповідача повертати стягнуті судовим рішення грошові кошти, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період невиконання судового рішення, за наслідками розгляду якого судом було стягнуто штрафні санкції у загальному розмірі 213 250,90 грн (судове рішення від 03.12.2018 у справі № 753/13488/17).

Оскільки, наразі, відповідачем все ще не виконано судові рішення, які набрали законної сили, тому позивач просить стягнути з відповідача неустойку, інфляційну складову заборгованості та 3 % річних (а.с. 1-5, 39-41).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.09.2022 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку у розмірі 657 944,40 грн, 3% річних від простроченої заборгованості у розмірі 22 434,41 грн, інфляційні втрати у розмірі 88 834,98 грн. В іншій частині у позові відмовлено (а.с. 101-104).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вказує, що оскільки судовим рішенням від 22.12.2015 уже стягнуто заборгованість за договором позики, тому, у подальшому, відсутні підстави для нарахування штрафних санкцій. У кредитора, при цьому, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати виключно інфляційних втрат від основної суми боргу за період прострочення сплати основного боргу.

Звертає увагу на те, що позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат як на суму основного боргу так і на відсотки, що були нараховані рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2015, а також, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2018, у загальній сумі, тому суд першої інстанції був позбавлений можливості самостійно визначити суми нарахування відшкодування згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму основного боргу.

Окрім того, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності, про яку було заявлено відповідачем, не звернув увагу на внесені зміни до ЦПК України у зв`язку з введенням Кабінетом Міністрів України карантину, поширеним коронавірусної хвороби (COVID-19), які спочатку передбачали продовження процесуальних строків на строк дії такого карантину, а в подальшому, були внесені зміни, якими суду надавалось право продовжити процесуальний строк за заявою сторони, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк, зумовлено обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Однак, вирішуючи питання у даній справі, судом поновлено процесуальний строк з власної ініціативи (а.с. 107-118).

13.12.2023 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, з тих підстав, що договір позики, укладений між позивачем та відповідачем, був нотаріально засвідчений. Кожна сторона, як позикодавець, так і позичальник, мала можливість ґрунтовно ознайомитися з кожним пунктом договору. Підпис відповідача під вищезазначеним договором є свідченням того, що на момент підписання цього договору жодних заперечень стосовно його змісту, в тому числі розміру неустойки, у відповідача не було. Тому зазначені в апеляційній скарзі претензії щодо розміру стягнутих штрафних санкцій є нікчемними (а.с. 143-151).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення неустойки, враховуючи загальний розмір заборгованості за договором, тривалість невиконання відповідачем договірного зобов`язання та невиконання рішень судів про стягнення з нього боргу та сум за прострочення грошового зобов`язання.

Але погодитись із такими висновками у повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.04.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, який посвідчено ПН КМНО ОСОБА_4 , за умовами якого, відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 210 286,56 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 27.04.2011 складало 26 400,00 доларів США з зобов`язанням повернути позичені кошти у строк до 28.06.2011.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2015 у справі № 753/10483/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.06.2016, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 602 489,53 грн, із яких 210 286,56 грн - основний борг за договором позики; 204 074, 28 грн - штрафна складова заборгованості (неустойка): 159 817,78 грн - інфляційна складова заборгованості; 28 310,91 грн - 3% річних.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2018 у справі № 753/13488/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 213 250,90 грн в рахунок стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання за договором позики від 27.04.2011, а саме інфляційної складової заборгованості за період з 23.12.2015 по 03.12.2018 в розмірі 195 206,61 грн та 3 % річних в розмірі 18 044,29 грн.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, суму позики не повернув, судове рішення про стягнення з нього суми боргу на користь позивача не виконав, доказів на спростування доводів позивача та доказів повернення коштів не надав.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум за порушення грошового зобов`язання, які складаються з індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Однак, суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, помилково стягнув неустойку, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 2, 3 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Отже, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не впливає на факти укладення та дії цього договору включно до моменту його розірвання. Тому з моменту розірвання договору у позичальника залишається обов`язок повернути позивачеві заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Права й інтереси кредитодавця у правовідносинах з позичальником після розірвання договору забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 13.06.2018 у справі № 548/981/15-ц (провадження № 14-182 цс 18).

З огляду на те, що позивач у червні 2014 року звертався до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, і за наслідками розгляду поданого позову було прийнято рішення, яке набрало законної сили, тому в момент набрання рішенням законної сили, позивач втратив право нараховувати неустойку за договором позики.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення неустойки підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні заявленої вимоги.

Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 14-446цс18.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про правомірність нарахування на суму основної заборгованості індексу інфляції, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 27.04.2011. Відтак, з цієї дати валютою заборгованості є національна валюта України - гривня, тому нарахування індексу інфляції на таку заборгованість є правомірним.

Отже, сума боргу, у даній справі, визначена судовим рішенням від 22.12.2015 та становить 602 489,53 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить нарахувати 3% річних та інфляційній втрати за період з 2015 року по 24.06.2022 рік.

Однак, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2018 було стягнуто з відповідача на користь позивача компенсаційне відшкодування за порушення грошового зобов`язання за період з 23.12.2015 по 03.12.2018.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України Указом Президента України № 64/2022 було введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 18.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Таким чином, нарахування інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, має відбуватись у період з 04.12.2018 по 23.02.2022,та становить 88 834,98 грн - інфляційній втрати, та 22 434,41 - 3% річних відповідно.

Щодо задоволення поданої заяви про застосування строку позовної давності, то слід зазначити наступне.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З 12.30.2020 на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11.30.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України пунктом 12.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З огляду на викладене, встановлений строк, з 04.12.2018 по 23.02.2022, за який підлягає нарахуванню компенсація за невиконання грошового зобов`язання, визначена ст. 625 ЦК України, відбувається в межах трирічного строку.

З огляду на вищевикладене, перевіривши матеріали справи та надані докази, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для стягнення неустойки, тому у зазначеній частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення неустойки.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення у частині задоволення позовної вимоги про стягнення неустойки підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги у зазначеній частині, в іншій частині рішення слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення неустойки скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову зазначеної позовної вимоги.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 26 березня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома