Справа №938/708/23
Провадження № 2/938/30/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Чекан Н.М.

з участю: секретаря судового засідання Івасюк Г.Ю.

представника позивача адвоката Рашковської Л.О.

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за позивачем на 1/2 частини цього нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки з кадастровим номером 020020610 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.11.1998 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_1 , який розірвано на підставі заочного рішення Верховинського районного суду від 31.01.2020 року. За час шлюбу сторонами спільно набуте майно, яке є спільним майном подружжя. Зокрема, 06.02.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 . Через деякий час, поруч з старим будинком подружжя почали будівництво нового будинку, право власності на який було зареєстровано 28.12.2010 року на підставі рішення виконкому Верховинської селищної ради № 7 від 24.12.2010 року. З метою будівництва та обслуговування будинку в 2009 році на підставі рішення Верховинської селищної ради від 16.10.2009 року сторони приватизували на ім`я відповідача земельну ділянку площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 020020610. Грошова оцінка земельної ділянки 156809 гривень. У серпні 2023 року позивачу стало відомо, що відповідач має намір продати спільне майно: будинок та земельні ділянки, в зв`язку з чим зняв позивача з місця реєстрації за вищевказаною адресою.

Ухвалою суду від 12.09.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 10.11.2023 року прийнято до провадження заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог в цій цивільній справі, в якій позивач просила визнати земельну ділянку з кадастровим номером 020020610 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га за адресом АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, провести поділ спільного майна подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 спільного майна подружжя, а саме: 1/2 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - 020020610; 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 ; 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 11.12.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Рашковська Л.О. у судовому засіданні просила позов задоволити з підстав наведених у ньому.

Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. Суду пояснила про те, що ключі від будинку у відповідача, вона не має доступу до будинку без згоди відповідача. Відповідач зняв її з місця реєстрації. Вона з відповідачем уклали шлюб у 1998 році, під час перебування у шлюбі народився син ОСОБА_4 , 1999 року народження. У 2007 році купили один будинок, земельну ділянку під яким приватизовували у 2009 році. Другий будинок будували також у шлюбі. Розірвано шлюб у 2020 році. Відповідач зняв її з місця реєстрації у 2023 році. Земельна ділянка не була предметом договору купівлі- продажу.

Відповідач ОСОБА_1 спочатку позов не визнав, а в подальшому визнав позовні вимоги позивача.

Свідок ОСОБА_5 суду повідомила, що вона є сусідом з ОСОБА_1 . Синові сторін було приблизно 5 років, коли вони купили будинок, в якому спільно проживали та користувалися. В подальшому сторони будували новий будинок. Зараз у сторін є два будинки, де зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . ОСОБА_6 на даний час там не проживає. Про те, що ОСОБА_6 виписано з будинку їй стало відомо від інших осіб.

Свідок ОСОБА_8 , яка є дружиною брата позивача, суду пояснила, що позивач та відповідач вже були у шлюбі у 2009 році та жили у Верховині по АДРЕСА_2 . Коли вона, тобто свідок, приходила в гості до сторін, то бачила, що вони проживали в одному будинку, новий будинок, як майстер, будував її чоловік. Згодом сторони розлучилися, дати розлучення не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що сторони перебували у шлюбі 20 років, у них є син ОСОБА_10 . У Верховині сторони купили будинок, тоді в них вже була дитина. Також вони будували новий будинок. Там є два будинки старий та новий. Їй стало відомо від ОСОБА_6 про те, що її виписали з будинку. Сторони не живуть разом, позивач поїхала до Одеси.

Суд заслухавши сторони, представника позивача, показання свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до такого висновку.

Згідно зі ст.60 СК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування,є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення містить і ст. 368 ЦК України, частина третя якої передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року в справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.02.2018 року в справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05.04.2018 року в справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Наприклад, згідно зі позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.02.2020 в справі №725/1776/18 факт придбання спірного майна в шлюбі є безумовною підставою для віднесення його до спільної сумісної власності. Висновок судів попередніх інстанцій про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Також відповідно до практики ВС Постанова ВС 199/3645/17 Постанова ВС 757/45050/15, при вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Судом встановлено, що сторонами 21.11.1998 року зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Зеленської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, який розірвано рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 31.01.2020 року, (копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № витягу 1 від 01.08.2023 року та копія заочного рішення від 31.01.2020 року справа №938/643/19) (а.с. 7-8,9).

Під час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 став власником житлового будинку загальною площею 26,3 кв м, житловою площею 15,0 кв м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 06.02.2007 року, зареєстрованого в реєстрі за №296, витягом з Державного реєстру правочинів від 06.02.2007 року № витягу 3534651, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 21.05.2010 року № витягу 26190674, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.03.2007 № 13960532 (а.с. 16, 17, 18, 19);

Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 093826 від 28.12.2010 року, витягу№28562941 від 30.12.2010 року з реєстру прав власності на нерухоме майно реєстраційний № майна 32518649, витягу №28562873 від 30.12.2010 року про державну реєстрацію прав Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» реєстраційний № майна 32518649, (а.с. 20, 21, 22) вбачається що відповідач також є власником житлового будинку загальною площею 102,5 кв м, який розташований по АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Верховинської селищної ради № 7 від 24.12.2010 року.

Таким чином, відповідач набув вищевказані житлові будинки у власність у період перебування з позивачем у шлюбі.

Враховуючи конструкцію ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60 СК України та практику Верховного Суду, суд прийшов до висновку, що, житлові будинки загальною площею 102,5 кв м, та загальною площею 26,3 кв м, які знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , 112а селища Верховина набуті у власність у період перебування сторін у шлюбі, тому відповідно є спільною сумісною власністю подружжя на підставі закону, і тільки протилежне слід доводити одним із них.

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вищезазначене майно, яке набуте в період шлюбу.

У ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Також ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, слід визнати право власності позивача на житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 , житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 .

Щодо позовної вимоги про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя нерухомого майна земельної ділянки з кадастровим номером 020020610 та з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,15 га, що розміщена по АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , суд приходить до такого висновку.

Як вбачається з державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 889610 від 11.12.2009 року (а.с. 26), на підставі рішення сесії Верховинської селищної ради від 16.10.2009 року ОСОБА_1 став власником земельної ділянки з кадастровим номером 020020610 площею 0,15 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд.

У ч.1 ст.57 СК України встановлені випадки, коли майно, яке набуте за час шлюбу є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, а не спільною сумісною власністю подружжя, а саме:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Законом України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01. 2011 року доповнено ст. 61 СК України частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08.02.2011 року та виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17.05.2012 року, який набрав чинності 13.06.2012 року. Натомість ст. 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Тому тільки в період часу з 08.02.2011 року до 12.06.2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; а в період до 08.02.2011 року та після 12.06.2012 року така земельна ділянка належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Оскільки відповідач вищевказану земельну ділянку з 020020610 набув у власність у грудні 2009 року в порядку безоплатної передачі, то відповідно така земельна ділянка є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, в зв`язку з чим слід відмовити в задоволенні позовної вимоги позивача про визнання цієї земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя.

У постанові Верховного Суду від 25.02.2019 року в справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18) зазначено, що земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а неспільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право в розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року, статті 377 ЦК України.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19) сформульований правовий висновок, що у тому разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частку будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

У зв`язку з наведеним позовну вимогу про визнання права власності за позивачем на земельної ділянки з кадастровим номером 020020610 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , слід задоволити.

У ст. 265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суду зазначаються розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачу в задоволенні позовної вимоги про визнання вищевказаної земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності відмовлено, а тому судовий збір за цією позовною вимого не повертається.

Позовна вимога про визнання права власності на майна за ОСОБА_2 , сплачена як за позовну заяву майнового характеру, виходячи із вартості майна, судовий збір за якою становив 1073, 60 гривень.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволеням позову із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1073, 60 гривень.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 76, 77, 89, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності за позивачем на 1/2 частини цього нерухомого майна задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на майна , а саме:

житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 ;

житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2 ;

земельної ділянки з кадастровим номером 020020610 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1073, 60 гривень (одну тисячу сімдесят три гривень 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд Івано-Франківської області.

Найменування та ім`я сторін, їх місцезнаходження та проживання:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 28 березня 2024 року.

Суддя Наталія ЧЕКАН