Справа № 462/3638/23 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/271/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Чернова Поліна Дмитрівна, Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання правочину (заповіту) нікчемним,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов`язати всіх нотаріусів Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області здійснювати розподіл спадщини ОСОБА_4 у спадковій справі №223/2022 за законом, не враховуючи наявність заповіту від 13.09.2019 року, здійсненому на бланку НОА 305323.

Вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , спадкоємцями першої черги за законом якої були вона (позивач) та відповідач ОСОБА_3 , як діти спадкодавця. При зверненні до Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області вона дізналась про наявність заповіту спадкодавця, складеного 13.09.2019 року на бланку НОА 305323 на користь відповідача. Вважає такий заповіт нікчемним і, відповідно, недійсним, оскільки він не містить підпису спадкодавця ОСОБА_4 , а здійснений підпис від імені ОСОБА_5 виконаний іншою особою, а саме: « ОСОБА_4 ». З урахуванням наведеного просила позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2 , просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позовної заяви в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що заповіт від 13.09.2019 року не містить підпису заповідача ОСОБА_4 , який мав складатися з її підпису та виконуватися у формі « ОСОБА_5 », натомість заповіт містить інший підпис, який виконаний у вигляді напису «Давідеко», окрім того, в графі заповіту за назвою «підпис» міститься інформація, що його підписала інша особа « ОСОБА_4 »

Зазначає, що під розгляду справи приватним нотаріусом Червоною П.Д., яка посвідчувала заповіт, було долучено копію Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2019 рік, з якого вбачається, що у Реєстрі також відсутній підпис заповідача ОСОБА_4 , натомість наявне графічне зображення «Давідец» та нижче зазначено, що його виконала особа « ОСОБА_5 ».

Враховуючи вищенаведене, а також керуючись ст.ст.1247, 1257, 215, 216 ЦК України, апелянт стверджує, що заповіт від 13.09.2019 року є недійсним та вважає такий факт беззаперечним.

Додає, що незважаючи на описані вище обставини, суд першої інстанції здійснив оцінку обставин, які взагалі не були предметом спору в даній справі, зокрема, суд дійшов висновків про те, що жодними належними та допустимими доказами справжність підпису заповідача позивачем не спростовано.

Наголошує, що обставини, на які вона посилається, підтверджені належними та допустимими доказами, які не оспорюються сторонами, зокрема, копією заповіту від 13.09.2019 року та копією Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2019 рік.

Зазначає, що заперечення сторони відповідача щодо заявленого позову є суб`єктивними і необґрунтованими, а самим відповідачем не надані жодні докази, які б підтверджували факт власноручного підписання заповіту ОСОБА_4 .

Окрім того, зазначає, що оцінка почерку ОСОБА_4 , здійснена у запереченнях і відзиві, не може братись до уваги, оскільки ані відповідачем, ані його представником не подані до суду докази, які б підтверджували наявність у будь-кого з них належної компетенції для здійснення такої оцінки.

Додає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки вищенаведеним обставинам, зокрема, чи наявний у заповіті підпис ОСОБА_4 чи іншої особи, та за допомогою яких доказів суд встановив такі обставини.

Наголошує, що у справі відсутні будь-які докази, які вказують, що при посвідченні заповіту нотаріусом перевірено особу спадкодавця та її дієздатність, зокрема, у справі відсутні будь-які пояснення нотаріуса Червоної П.Д., які б вказували на існування вищенаведених обставин.

Вважає, що вказані обставини мають істотне значення для вирішення справи та з метою забезпечення повного і всебічного розгляду справи, суд мав би з`ясувати їх і визначити, якими доказами вони підтверджені.

Відтак, на думку апелянта, рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, виходячи з неправильного тлумачення законодавства України і вимог позовної заяви, та не ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи.

16.02.2024 року представником відповідача ОСОБА_1 сформовано відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона відповідача висловила свої заперечення. Вважає рішення законним й таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Додає, що оскаржуваний заповіт відповідає положенням ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій, а тому підстави для визнання заповіту нікчемним відсутні.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи, окрім сторони відповідача, не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав

Судом встановлено, що 13 вересня 2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черновою П.Д., посвідчено заповіт, який зареєстровано в реєстрі за №889, відповідно до якого ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила заповідальне розпорядження на належну їй на праві власності частку квартири АДРЕСА_1 , а саме: заповіла своєму сину ОСОБА_3 належні їй 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Заповіт складено та посвідчено в приміщенні приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Чернової П.Д. за адресою: АДРЕСА_2 , 13.09.2019 року о 13.00 год., та зареєстровано нотаріусом в реєстрі за №889.

У тексті заповіту зазначено, що такий заповіт відповідає справжньому волевиявленню спадкодавця/заповідача, з її слів записано вірно, прочитано нею вголос і власноручно підписано. В графі «підпис» міститься особистий підпис спадкодавця.

До заповіту приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черновою П.Д. долучено копію паспорта ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 .

В реєстрі для реєстрації нотаріальних дій міститься запис під №889 про отримання ОСОБА_4 13.09.2019 року 2 примірників заповіту НОА305323.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 74 років, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 17.10.2022 року.

Спадкова справа №70064971 після її смерті заведена 20.12.2022 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області на підставі заяви відповідача ОСОБА_3 від 20.12.2022 року про прийняття спадщини за заповітом і за законом, оскільки у спадкодавця було й інше майно, яке не охоплене заповітом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому призначений вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення.

Відповідно до вимог статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Аналогічні за змістом положення містяться в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/503, в чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту редакції, за змістом якого заповіт має бути підписаний особисто заповідачем.

Згідно з ч.3 ст.1247 ЦК України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ч.4 ст.1247 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, відповідно до вимог статті 1257 ЦК України.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статтей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте, допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди для запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас, наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Отже, форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення різний: насамперед, нотаріусом з додержанням вимог статей 1248, 1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними у частинах першій шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.

Зважаючи на зазначені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заповіт вчинено у письмовій формі за допомогою технічних засобів та посвідчено приватним нотаріусом, із зазначенням місця та часу його складання; нотаріусом перевірено особу спадкодавця/заповідача та її дієздатність; зміст заповіту був прочитаний уголос (про що є відповідний запис в заповіті) та власноручно підписаний заповідачем у присутності нотаріуса, заповіт відповідав волі заповідача та був зареєстрований у встановленому законом порядку у Спадковому реєстрі.

На підставі встановлених обставин справи, суд констатував, що заповіт відповідає положенням ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом МЮУ від 22.02.2012 №296/5.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що заповіт був підписаний не заповідачем, а іншою особою, і клопотань про призначення в даній справі судової почеркознавчої експертизи не заявляла, позаяк, для встановлення факту належності підпису особі необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право.

Таким чином, доводи позивача про те, що у заповіті наявний підпис не заповідача, а іншої особи, є лише припущенням позивачки.

Жоден нормативно-правовий акт не встановлює, що підпис особи повинен бути однаковим, де б він не був проставлений. Особистий підпис лише підтверджує волю особи і його відмінність між собою не може бути підставою для визнання правочину нікчемним з цих підстав.

У заповіті зазначено особу заповідача: « ОСОБА_4 », її реєстраційний номер облікової картки платника податків « НОМЕР_3 », дата та місце народження « ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Русаки Іванківського району Київської області», місце реєстрації « АДРЕСА_3 ». Вказані дані дають повну можливість провести ідентифікацію заповідача. Жодна із сторін спору не оспорює факту ідентифікації особи заповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про недоведеність, а відтак, і безпідставність заявлених позивачем вимог щодо нікчемності заповіту.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №331/6927/16-ц, (провадження №14-651цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі №759/2328/16 (провадження №61-5800зпв18) зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження №12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач не звернула уваги, що заповіт, лише за наявності визначених законом підстав є нікчемним і не створює жодних правових наслідків. Для встановлення зазначеного, рішення суду не потребується, оскільки, як було зазначено вище, нікчемний правочин є таким в силу вимог закону.

Позивач не взяла до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження №14-90цс19), у відповідності до якої за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З позовних вимог позивачки не вбачається, що вона, вважаючи оспорюваний заповіт нікчемним, заявила в суді вимогу про вирішення спору щодо правових наслідків недійсного (нікчемного) правочину.

Вимога позивача про зобов`язання всіх нотаріусів Першої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області здійснювати розподіл спадщини ОСОБА_4 у спадковій справі №223/2022 за законом, не враховуючи наявність заповіту від 13.09.2019 року, здійсненому на бланку НОА 305323, не підлягає задоволенню з огляду на те, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду по суті вирішення даної справи і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 19 квітня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич