Справа № 461/5525/23 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3601/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року в складі судді Зубачик Н.Б. у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

встановив:

У липні 2023 року позивач Львівське міське комунальне підприємство по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Вимоги обґрунтовано тим, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі та утриманні ЛМКП «Айсберг». Власником нежитлового приміщення, загальною площею 316,3 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що відповідачка не сплачує витрати за утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого станом на 31.03.2023 виникла заборгованість в розмірі 16390,62 грн.за період з 01.01.2020 по 31.03.2023.

Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року позов Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово комунальні послуги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2020 по 31.03.2023 в розмірі 16390 (шістнадцять тисяч триста дев`яносто) грн. 62 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» сплачений судовий збір в розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає таке незаконним та необґрунтованим внаслідок неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи та мають правові наслідки для третіх осіб, що не були учасниками справи, а також неправильного дослідження та оцінки наданих доказів.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що прийняте рішення по справі впливає на права третьої особи ФОП ОСОБА_2 , який фактично надає послуги з управління будинком згідно договору від 17.11.2020. У свою чергу відповідачка від ЛМКП «Айсберг» не отримує жодних послуг.

Зазначає, що в листопаді-грудні 2020 року мешканці будинку звертались до ЛМКП «Айсберг» з вимогою складення акту про відсутність надання послуг, неякісне їх виконання та фактичне доведення будинку до аварійного стану. Проте, позивач виклик власників будинку проігнорував, внаслідок чого 17.11.2020 укладено договір з управителем будинку ФОП ОСОБА_2 .

Згідно письмових пояснень управителя ФОП ОСОБА_2 , ЛКП «Айсберг» не зверталось до нього з вимогою передачі будинку в управління та передачі будинку на його баланс.

При цьому, відповідно до довідки Управителя будинку по АДРЕСА_1 , перед ФОП ОСОБА_2 практично відсутня заборгованість по внесках на утримання будинку станом на 01.12.2023.

Додає, що будинок по АДРЕСА_1 ніколи не перебував на балансі ЛМКП «Айсберг», списання будинку відбулось з балансу ЛМКП «Цитадель-Центр».

Наданий стороною позивача взаєморозрахунок не підписаний ОСОБА_1 і такий нею не визнається. Даний документ зроблено на підставі 16 рахунків, у яких вказано суму нарахування з посиланням тільки на «утримання будинку, споруд та прибудинкової території», без зазначення якого будинку, яких споруд, якої території, які саме послуги з поточного ремонту, обслуговування трубопроводів, обслуговування електромереж на цю суму були надані.

01 березня 2023 року позивач надіслав на адресу відповідача проект договору №В-570/23 на суму 1603,64 грн., який нею не підписаний, оскільки на її запит, які саме послуги в цю суму входять, відповіді не отримала. Сам факт надання цього договору не свідчить про наявність будь-яких договірних відносин.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення про повернення стягнутих за рішенням суду 16 390 грн. 62 коп. та 2684 грн. судових витрат. Окрім того просить стягнути з позивача на її користь 7 489 грн. сплачених нею за ненадані послуги на цю суму.

У відзиві на апеляційну скаргу ЛМКП «Айсберг», в особі представника Д. Хомутецького, висловило заперечення з приводу доводів апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому представник зазначив, що 30.09.2023 установчими зборами багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 ЛМКП «Айсберг» обраний управителем зазначеного будинку, і відносини між ЛМКП та співвласниками будинку закріпилися типовим договором.

Оскільки факт визначення ЛПКМ «Айсберг» управителем будинку не ставився відповідачем під сумнів при розгляді справи судом першої інстанції, просить долучити до матеріалів справи докази на підтвердження визначення позивача управителем будинку.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами про стягнення заборгованості, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ЛМКП «Айсберг» в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог. Зокрема, констатував, що заборгованість ОСОБА_1 по утриманні будинку та прибудинкової території, що становить 16390 грн. 62 коп.є документально підтверджена, тому стягнув таку у примусовому порядку.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачці ОСОБА_1 на праві власності належить об`єкт нежитлової нерухомості (приміщення кафе) в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 316, 3 кв.м., що підтверджується Інофрмацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 11).

Як стверджує позивач, ЛМКП «Айсберг» створене відповідно до ухвали Львівської міської ради, основним видом діяльності якого визначено утримання, обслуговування та ремонт житлових будівель, зокрема будинку АДРЕСА_1 .

Згідно із актом звірки взаємних розрахунків, станом на 01.04.2023 у ОСОБА_1 наявна заборгованість в розмірі 16390,62 грн., яка утворилася за період 01.01.2020 по 31.03.2023 (а.с.25-26).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначає, що прибирання прибудинкової території будинку АДРЕСА_1 проводиться двірником комунального підприємства відповідно до наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76 «Про затвердження правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій.

Відшкодування витрат на проведення робіт з дератизації у вищезгаданому будинку здійснюється на підставі виконаних робіт відповідно до укладених договорів між ЛМКП «Айсберг» та Обласним комунальним підприємством профілактичної дезінфекції, нарахування оплати за електроенергію для освітлення місць загального користування визначається по кожному будинку, в тому числі і по будинку АДРЕСА_1 , згідно із фактичними показниками будинкових засобів обліку електроенергії на підставі укладеного договору між ЛМКП «Айсберг» та ПАТ «Львівобленерго», обслуговування внутрішньобудинкових систем тепло -, водопостачання та водовідведення, а також витрати на ліквідацію аварій на внутрішньо квартирних мережах здійснюється працівниками комунального підприємства. Вивезення дрібних побутових відходів здійснюється ЛМКП та підприємствами некомунальної форми власності. Аварійними службами надаються послуги у нічний час, вихідні та святкові дні відповідно до укладених договорів з ЛМКП «Айсберг» на виконання робіт з ремонту внутрішньобудинкових електромереж, систем водовідведення та ін.

При цьому, від відповідачки жодних претензій протягом усього строку надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території не надходило.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.

При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, законодавець установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

За приписами частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Частиною пергшою статті 385 Цивільного кодексу України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі - це правовідносини між виконавцем послуг та споживачами послуг.

Колегія суддів виходить з того, що спеціальним законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Зокрема, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно із статті 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

Перелік житлово-комунальних послуг визначений статтею 5 цього ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема житлові послуги - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Індивідуальний споживач, зокрема зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ч. 2 ст. 7 Закону).

Схожі за змістом норми містились і у ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 року з подальшими змінами), який втратив чинність 01.05.2019, на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII в редакції від 02.04.2020, який чинний на даний час.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 68 ЖК України передбачено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Тобто, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальні послуги, зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплачувати житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому відсутність договору про надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №216/5756/15-ц.

Зазначений підхід у відповідних правовідносинах та праворозуміння послідовно підтримані касаційною інстанцією впродовж тривалого часу, відтак є обов`язковим до врахування судами нижчих інстанцій.

Пунктом 6 частини 1 статті 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції від 24.06.2004) було передбачено лише два випадки, коли споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг: за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні; за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Схоже визначено і у ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», який чинний наданий час, а саме: споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 12 червня 2020 року у справі № 712/8733/17 (провадження № 61-1838св18).

Заборгованість за житлово-комунальні послуги - це цивільно-правове зобов`язання споживача перед комунальним підприємство, несплата споживачем вартості житлово-комунальних послуг порушує право виконавця виробника цих послуг на отримання плати за надані послуги у встановлений законодавством строк.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, яким позовні вимоги задоволено, відповідачка свої доводи фактично зводить до того, що відсутні дані про надання їй житлово-комунальних послуг, при цьому, зазначає, що за адресою АДРЕСА_2 не проживає.

Суд першої інстанції розглянув справу за правилами цивільного судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Так, цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (ч.ч. 1-2 ст. 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

В свою чергу, господарський процесуальний кодекс України встановлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункти 1, 10, 15 частини першої статті 20 цього кодексу).

Предметна і суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у статті 20 ГПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

За змістом частин першої та третьої статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Статтею 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачами і відповідачами можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Виходячи з положень цивільного процесуального законодавства відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Як беззаперечно вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із даним позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, у позовній заяві позивач визначив ОСОБА_1 , як фізичну особу.

Слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.

Для визначення юрисдикції поряд із суб`єктним критерієм, колегія суддів також враховує та перевіряє і предметний критерій даного спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У цьому контексті, колегія суддів у котре звертає увагу на те, що звертаючись із вимогами про стягнення заборгованості, позивач стверджує про несплату відповідачкою коштів за надані ЛМКП «Айсберг» послуги щодо майна ОСОБА_1 , яке належить їй на праві власності та у Державному реєстрі речових прав числиться як приміщення кафе.

Будь які обставини з приводу статусу нерухомого майна, можливого використання такого відповідачкою у господарських цілях чи надання в оренду відповідним товариствам, залишилися поза увагою та оцінкою суду першої інстанції.

Згідно із частиною 1 статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Натомість згідно з частиною 9 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частиною 1 статті 320 ЦК України).

Для встановлення факту користування відповідачем нежитловим приміщенням, яке належить йому на праві власності з метою здійснення господарської, зокрема, підприємницької діяльності, потрібно встановити факт ведення діяльності ним як фізичною особою - підприємцем, спрямованої на виготовлення та реалізацію, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 686/19389/17).

Заборгованість, що є предметом спору та яку позивач просить стягнути з ОСОБА_1 виникла власне за надання послуг ЛМКП «Айсберг» щодо об`єкту нежитлової нерухомості (приміщення кафе) в будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 316, 3 кв.м.,

В свою чергу, із відкритих інтернет джерел апеляційним судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 05 жовтня 1995 року, у процесі припинення не перебуває, а згідно КВЕДу 68.20 займається наданням в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Іншими словами, колегія суддів констатує те, що позивачем надаються комунальні послуги у будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , власником нежитлового приміщення (кафе) у якому, загальною площею 316,3 кв.м, є відповідачка ОСОБА_1 .

Таким чином, відповідачка, як фізична особа не є та в силу статусу нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення (кафе), як об`єкту цивільних прав, не може бути споживачем комунальних послуг, що надаються ЛМКП «Айсберг».

Наведене, на переконання колегії суддів, дає підстави для висновку про необхідність розгляду даного спору за правилами господарського судочинства, оскільки такий виник із правовідносин щодо надання комунальних послуг підприємством суб`єкту, який здійснює господарську діяльність у приміщенні кафе в будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 19 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи наведене та навіть за відсутності відповідних доводів в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, оскільки даний спір необхідно розглядати за правилами ГПК України у порядку господарського судочинства.

З огляду на зазначене та з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не надає правової оцінки будь яким доводам учасників справи по суті спору.

При цьому, колегія суддів враховує відсутність доказів про існування юрисдикційного конфлікту, оскільки доказів звернення до господарського суду з відповідними вимогами, позивач не надав, тому з метою забезпечення права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту, колегія суддів вважає, що ця справа має бути розглянута за правилами господарського судочинства.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Таким чином, оскільки апеляційний суд задовольняє частково апеляційну скаргу та на підставі ст. 377 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення і закриває провадження в справі, одночасно роз`яснює позивачу ЛМКП «Айсберг» право на звернення до апеляційного суду протягом десяти днів з дня отримання постанови, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 вересня 2023 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - закрити.

Роз`яснити позивачу Львівському міському комунальному підприємству по обслуговуванню та ремонту житла «Айсберг» право на звернення до суду з такою вимогою в порядку господарського судочинства до Господарського суду Львівської області, а також роз`яснити позивачу про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 березня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк