РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2024 року

м. Рівне

Справа № 556/1626/23

Провадження № 22-ц/4815/194/24

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Шимківа С.С.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Держава України в особі Рівненської обласної прокуратури, Державна казначейська служба України, , УправлінняСлужби безпеки України у Рівненській області,

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2023 року, ухвалене в складі судді Бренчук Г.В., повний текст рішення складено 13.11.2023 року, у справі №556/1626/23

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна в особі Рівненської обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Рівненській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди завданої незаконними діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

На обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 30 жовтня 2012 року щодо ОСОБА_1 , прокурором Рівненської області винесено постанову про порушення кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.376-1 КК України, ч.3 ст.15, ч.1 ст.190 КК України, ч 4 ст.27, ч 2 ст.15, ч.4 ст.369 КК України та направлено для досудового слідства до СВ УСБУ в Рівненській області. Цього ж дня працівниками СБУ Рівненської області, в порядку ст.115 КПК України, його було затримано та переміщено в м. Рівне до управління СБУ Рівненської області. Після складення протоколу про затримання позивача було переміщено в ізолятор тимчасового тримання.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 листопада 2012 року його звільнено з-під варти під особисте зобов`язання. 26 грудня 2012 року прокурором Рівненської області на підставі нової редакції КПК України 2012 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні 30 жовтня 2012 року.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2019 року у справі №569/10664/13-к ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за ч.3 ст.15, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, ч.4 ст27, ч.2 ст.15, ч.4 ст.369 КК України за відсутністю в його діях події зазначених злочинів на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2019 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року залишено без змін, а касаційну скаргу з доповненнями прокурора - без задоволення.

Таким чином, він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 30 жовтня 2012 року до 08.02.2022 року, тобто 111 місяців і 9 днів.

Посилається на ст. 1176 ЦК України, ст. 3, 4, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та просить відшкодувати йому шкоду, завдану внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідально сті у повному обсязі, а саме моральну шкоду в розмірі 3 000 000 гривень. Крім того, позивач вказує і на матеріальні витрати, за надану йому професійну правничу допомогу в розмірі 75 000 гривень.

Просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 3000000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також 75000 грн. витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Рівненської обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Рівненській області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди завданої незаконними діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , грошові кошти в розмірі 800 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також вважаючи, що рішення прийнято без повного та всебічного з`ясування обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить суд оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не обґрунтував свої висновки щодо визначення розміру морального відшкодування у сумі 800000 грн. Судом не враховано перебування позивача під вартою, відбування покарання у вигляді іспитового строку, погіршення стану здоров`я, те що він втратив заробіток та був позбавлений можливості утримувати свою сім`ю. Вважає, що ним обґрунтовано наявність достатніх підстав для збільшення гарантованого державою розміру відшкодування моральної шкоди. Крім того, вважає що ОСОБА_1 доведено понесення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 75000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2012 року прокурором Рівненської області відносно адвоката Сохацького А І. порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.376-1 КК України, ч.3 ст.15, ч.1 ст.190 КК України, ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.4 ст.369 КК України.

30 жовтня 2012 року о 20 год. 00 хв. в порядку ст.115 КПК України ОСОБА_1 був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.376-1 КК України (протокол затримання підозрюваного у вчиненні злочину від 20 жовтня 2012 року).

09 листопада 2012 року о 17 год. 00 хв. в порядку ст.115 КПК України ОСОБА_1 був затриманий за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.190, ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.4 ст.369 КК України (протокол затримання підозрюваного у вчиненні злочину від 09 листопада 2012 року.

Відповідно до постанови Рівненського міського суду від 12 листопада 2012 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді взяття під варту.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 листопада 2012 року постанову Рівненського міського суду від 12 листопада 2012 року відносно ОСОБА_1 скасовано, в обранні щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовлено. Звільнено ОСОБА_1 з під варти, обрано йому запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

26 грудня 2012 року прокурор Рівненської області у кримінальному провадженні №0000001 повідомив ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.190, ч.3 ст.15, ч.2 ст.190, ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.4 ст.369 КК України.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за ч.4 ст.27, ч.4 ст.369; ч.4 ст.27 ч.2 ст. 15 ч.4 ст.369; ч.1 ст.190, ч.3 ст.15 ч.2 ст.190 КК України за відсутністю в його діях події зазначених злочинів на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 09 серпня 2019 року щодо ОСОБА_1 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу з доповненнями прокурора - без задоволення .

ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 30 жовтня 2012 року (дата винесення постанови про порушення кримінальної справи) до 08 лютого 2022 року (дата набрання законної сили виправдувальним вироком), що складає 111 місяців 09 днів, з них 21 день ОСОБА_1 утримувався під вартою.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, зокрема сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, які встановлено цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №210/5290/17 зазначено, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі №295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі №607/16567/20, від 22 лютого 2023 року в справі № 199/1800/22, провадження № 61-12515св22.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що позивач незаконно перебував під слідством та судом з 30 жовтня 2012 року до 08 лютого 2022 року, а тому розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим, ніж 745 709,97 грн (111 місяців х 6700,00 грн. + 9 днів х 223,33 грн).

При цьому, суд першої інстанції, вважав, що зазначений розмір є недостатнім для відновлення порушеного права позивача.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції вказав, що стягнення майнової (моральної) шкоди належить здійснити у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, із урахуванням того, що загальний період незаконного притягнення до кримінально відповідальності ОСОБА_1 який був тривалий, позивач 21 день утримувався під вартою під час чого у нього було діагностовано цукровий діабет ІІ типу, постраждала його ділова репутація.

Враховуючи встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування останного під судом і слідством, ймовірну глибину душевних страждань, ступінь зниження престижу, репутації, а також засади розумності, виваженості та справедливості і те, що відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 800000 грн. є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

З огляду на викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необгрунтоваості висновків суду щодо визначення відшкодування моральної шкоди у розмірі 800000 грн.

Крім того, суд відхиляє аргументи апеляційної скарги щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у кримінальному провадженні проте, що з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до пункту 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відповідно до пункту 4 статті 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Отже, визначені наведеним вище Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, в даному випадку потрібно виходити зі спеціальної норми закону, якою передбачено таке відшкодування.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 (провадження № 61-7077св21).

Судами встановлено, що правову допомогу ОСОБА_1 у кримінальному провадженні у суді апеляційної та касаційної інстанції надавав адвокат Печончик О.В. на підставі додаткового договору про надання адвокатських послуг від 21 вересня 2020 року.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано додатковий договір від 21 вересня 2020 року та акт виконаних робіт від 08 грудня 2022 року.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази фактичної оплати позивачем наданих йому адвокатом Печончиком О.В. послуг у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної та касаційної інстанції.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 витрат у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, оскільки позивачем не надано належних та достовірних доказів здійснення ним фактичної оплати цих витрат.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2023 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 28 березня 2024 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.