єдиний унікальний номер справи 531/3664/23
номер провадження 2/531/71/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Карлівка

Карлівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Попова М.С.,

за участю секретаря Клименко Т.М.,

представника позивача адвоката Рой І.В.,

начальника Карлівського ВДВС Рець М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Карлівка в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом адвоката Рой Інни Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 , до Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, пізніше надав уточнення, та просить зняти арешт з всього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , який було накладено в межах виконавчого провадження відділом державної виконавчої служби Карлівського районного управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: ВП 22785569, виданої 19 листопада 2010 року: реєстраційний номер обтяження: 18959381, 26.11.2011 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є співвласником 1/2 земельної ділянки площею 4,5069 га, кадастровий номер :00:001:0048, на підставі свідоцтва про право на спадщину. Позивач спільно з співласником земельної ділянки, маючи намір укласти договір купівлі -продажу земельних ділянок у нотаріальних органах, дізнався про наявність арешту нерухомого майна. Згідно з даними інформаційної довідки номер 357878045 від 11 грудня 2023 року, зареєстровано 26 листопада 2011 року обтяження (номер запису про обтяження 18959381), а саме: арешт всього нерухомого майна, належного ОСОБА_2 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер: ВП № 22785569, виданої 19 листопада 2010 року районним відділом ДВС Карлівського районного управління юстиції. Позивач вважає, що вищезазначене обтяження порушує його право як власника на вільне володіння та розпорядження власністю, оскільки ним добровільно сплачено борг. Позивач отриав у власність чатску земельної ділянки в 2017 році, отримував орендну плату. Про наявність виконавчого провадження дізнався 13.09.2023 року лише при реєстрації намірів на продаж спільно зі співласником частки земельної ділянки. В зв`язку з цим, позивач звернувся до Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), де було роз`яснено, що виконавче провдження знищено через закінчення строків зберігання. В Карлівському ВДВС перебувало виконавче провадження № з примсувого виконання виконавчого листа № 1-181/10, виданого 12.10.2010 року Карлівським районним судом Полтавської області про конфіскацію всього належного майна позивача. Крім того, відповідач у своїх відповідях зазначив, що відповідно до даних АСВП відносно боржника позивача на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження. За виконавчими документами вжити заходів щодо зняття арешту не представляється за можливе, через знищення виконавчого провадження. З вищенаведеного вбачається, що наразі відсутні відкриті виконавчі провадження відносно позивача на виконанні у Карлівському відділі державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. З огляду на те, що виконавче провадження в межах якого було накладено арешт на нерухоме майно позивача, на виконані у відповідача відсутнє, наявність такого арешту порушує право останнього на вільне володіння та розпорядження майном на власний розсуд. Таке право порушується не зняттям державним виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні, при відсутності виконавчих проваджень.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.

Начальник Карлівського ВДВС заперечив щодо задоволення позовних вимог, зазначив, що ДВС не є належним відповідачем по даній справі.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази окремо та в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.6), ОСОБА_1 є співвласником 1/2 земельної ділянки площею 4,5069 га, кадастровий номер :00:001:0048, на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за №88, видане 10.02.2017 (а.с.7).

За інформацією Карлівського ВДВС від 01.12.2023 №49777/17.7-31 (а.с.10), на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження №22785569 з примусового виконання виконавчого листа №1-181/10 від 12.11.2010, виданого Карлівським районним судом Полтавської області, про конфіскацію всього належного майна ОСОБА_1 . Також відповідач повідомив, що 28.10.2011 державним виконавцем , керуючись п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-14 (редакція, що діяла на момент вчинення виконавчих дій) було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Повідомлено, що вищевказане виконавче провадження було знищено через закінчення строків його зберігання.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що предметом цієї справи є зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного в кримінальному провадженні.

У відповіді позивачу Карлівського ВДВС від 22.09.2023 (а.с.10 зворотній бік 11) також зазначено, що статтею 38 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено випадки зняття арешту з майна боржника, до яких повернення виконавчого документу на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» не входило.

Статтею 41КонституціїУкраїни передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно із ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналась 17 липня 1997р. відповідно до Закону від17липня1997року№475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Частиною 1 ст.16ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст.321ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України.

Згідно з частиною 2 статті 52 Кримінального кодексу України від 05.04.2001 № 2341-III (далі - КК України) додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина 1 статті 59 КК України).

Статтею 48 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 №1129-IV (надалі, також - КВК України) передбачено, що суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини 1, 3 статті 49 КВК України).

Частинами 1, 6 статті 24 Закону №606-ХІV передбачалося, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. За заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Порядок звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника передбачався статтею 50 Закону №606-ХІV.

Відповідно до ч.1 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення виконавчих дій), У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника,знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Повернення виконавчого документа стягувану відбулося на підставі п.2 ч.1 ст.47 вищевказаного Закону, яким визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Таким чином, повернення виконавчого документа стягувану на підставі ст.47 Закону (у редакції чинній на момент вчинення виконавчих дій), не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника. Згідно ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналіз вищевказаної норми, дає підстави вважати, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19)). Згідно Постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» , відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Тож, згідно викладеного вище, у даному випадку Карлівський відділ державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області є неналежним відповідачем по справі.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21).

Питання про заміну на належного відповідача, або залучення співвідповідачем особи (органу), в інтересах якої (якого) було накладено арешт на майно позивача в рамках виконавчого провадження № , позивачем не ставилось.

Таким чином, на підставі всебічно з`ясованих обставин справи, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями цивільного законодавства України, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту, слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 265, 268, 273 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження» суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог адвоката Рой Інни Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 , до Карлівського відділу державної виконавчої служби у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Карлівський районний суд Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 11.03.2024.

Суддя