Номер провадження: 22-ц/813/230/24
Справа № 509/871/17
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Одеса справу за апеляційною скаргою адвоката Швець Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про набуття права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

15.03.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 1999 року вона проживає на законних підставах за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту спірний житловий будинок), 08 грудня 2005 року вона належним чином зареєструвала право приватної спільної сумісної власності на частини спірного житлового будинку, інша частина належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем після його смерті став відповідач, який фактично спадщину не прийняв, позивачка тривалий час належним чином користується спірним житловим будинком, здійснює будівельні роботи, сплачує комунальні послуги, а тому позивачка просить визнати право власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю(т. 1, а.с. 1-3).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.09.2020 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено (т. 1, а.с. 147-148).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Швець Олександр Володимирович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що з оспорюваного рішення вбачається, що суд надав правову оцінку лише вимозі про визнання права власності на 1/2 частину будинку, а інші позовні вимоги не розглянув. При цьому апелянт зауважує, що позивач протягом усього часу свого проживання у спірному будинку користувалась будинком в цілому відкрито та не приховувала факт користування. Після смерті свого колишнього чоловіка та у період самостійного проживання в будинку позивач істотно покращила його технічний стан, внаслідок чого суттєво збільшилась його вартість та привабливість для життя (т. 1, а.с. 154-156).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.12.2020 року було відкрито апеляційне провадження (у складі колегії суддів: головуючого судді Цюри Т.В., суддів Комлевої О.С., Гірняк Л.А.) та ухвалою від 09.02.2021 року справу призначено до розгляду (т. 1, а.с. 161, 167).

17.05.2022 року постановлено ухвалу про направлення справи до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення (т. 1, а.с. 197-198).

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.08.2022 року у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 суд вирішив відмовити (т. 1, а.с. 215-216). 07.02.2023 року матеріали цивільної справи повернулись до Одеського апеляційного суду (т. 1, а.с. 218).

На підставі рішення Вищої ради правосуддя №763/0/15-23 від 01 серпня 2023 року суддю ОСОБА_4 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2023 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів в складі: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С. та Комлевої О.С. (т. 2, а.с. 2). 28.08.2023 року протоколом повторного автоматизованого розподілу було замінено склад колегії суддів на постійно діючий склад ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 4).

Ухвалою від 29.08.2023 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 2, а.с. 5-6).

Учасники провадження своїм правом закріпленим положеннями ст. 360ЦПК України не скористалися, відзив на адресу суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

У зв`язку із перебуванням на лікарняному судді-учасника колегії суддів Сегеди С.М., протоколом повторного автоматизованого розподілу було здійснено заміну відсутнього судді-учасника резервного ОСОБА_7 .

В судове засідання з`явився апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Швець Олександр Володимирович, апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, просили оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся шляхом опублікування відповідного виклику на офіційному сайті Одеського апеляційного суду. Причини такої неявки суду не повідомлено, заяв про відкладення на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника апелянта, апеляційним судом встановлено наступні обставини справи.

Приймаючи оскаржуване рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звертаючись до суду із відповідними позовними вимогами, ОСОБА_1 стверджує, що вона належним чином користується всім спірним житловим будинком, здійснює будівельні роботи, сплачує комунальні послуги, таким чином позивачка вважає, що вона відкрито та публічно володіє з 1999 року тривалий час спірним житловим будинком. Разом з тим, згідно рішення суду першої інстанції від 02 березня 2012 року ОСОБА_1 було зобов`язано не чинити перешкоди відповідачу у користуванні спірним житловим будинком. З матеріалів справи, при цьому, вбачається, що з серпня 2011 року між сторонами виникли спірні правовідносини, щодо спірного житлового будинку. Тому, за наведених обставин справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач є співвласником спірного житлового будинку, але належних та допустимих доказів відповідно до ст.ст. 77,78 ЦПК України відносно того, що позивачка згідно ст. 344 ЦК України добросовісно володіла спірним житловим будинком не надавала, а сама позиція позивачки, щодо визнання права власності на іншу частину житлового будинку в порядку набувальної давності є помилковою, а тому суд першої інстанції вважав заявлені позовні вимоги необґрунтованими.

Апеляційний суд частково не погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За положеннями ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова ВС від 28.04.2020 року по справі № 552/1354/18).

При цьому, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року по справі № 910/17274/17).

Згідно матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду із відповідними позовними вимогами щодо набуття права власності на частину житлового будинку за набувальною давність, посилаючись на відповідні положення ст. 344 ЦК України, стверджувала, що починаючи з 1999 року вона проживає на законних підставах за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту спірний житловий будинок), 08 грудня 2005 року вона належним чином зареєструвала право приватної спільної сумісної власності на частини спірного житлового будинку, тобто тривалий час користується всіх житловим будинком та сплачує всі комунальні послуги, при цьому, інша частина будинку належала ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем після смерті якого став відповідач з ОСОБА_2 , який в свою чергу фактично спадщину не прийняв.

Разом з тим, матеріалами справи в свою чергу встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.03.2012 року було визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 спадкове майно, в тому числі частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки, яка знаходиться під вказаними житловим будинком. При цьому, в процесі розгляду справи в апеляційному суді, за апеляційною скаргою адвоката Швець Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2020 року по справі № 509/871/17 було встановлено наявність в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області також цивільної справи № 509/1319/14 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна та приведення його у попередній стан, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спірному майні, а також за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання порядку володіння, користування та розпорядження житловим будинком і земельною ділянкою, виділення в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Справу по суті заявлених позовних вимог розглянуто не було.

Відповідними положеннями ст. 344 ЦК України в свою чергу встановлений строк протягом якого особа повинна відкрито та добросовісно володіти майном, а саме відносно нерухомого майна протягом десяти років. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Відповідно, за наведених встановлених обставин справи, зважаючи на наявність в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області цивільної справи № 509/1319/14 та відповідно предмет спору в даній справі, апеляційний суд приходить до висновку про передчасність звернення ОСОБА_1 до суду із відповідними позовними вимогами про набуття права власності за набувальною давністю у розумінні положень ст. 344 ЦК України, оскільки передбачений положеннями даної статті строк набувальної давності в даному випадку розпочинає перебіг після набрання законної сили рішення, яким було встановлено титули власності осіб на спірне майно.

За положеннями ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене в своїй сукупності, оскільки наведені доводи апелянта не знайшли повного свого підтвердження в матеріалах справи та не спростували правильні по суті висновки суду першої інстанції щодо відмовлення в задоволені позовних вимог, однак зважаючи на положення ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та необхідності змінити і доповнити оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Швець Олександра Володимировича задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 вересня 2020 року змінити та доповнити в частині мотивування. В іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови виготовлений 08 квітня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк.