Головуючий у І інстанції Захарчук С.С.
Провадження №22-ц/824/1916/2024 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась в Подільський районний суд міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначила, що 27 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис № 1558 про стягнення з неї на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в розмірі 192 075 грн. 40 коп.

На підставі вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 12 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався в безспірності заборгованості, позивач просила визнати виконавчий напис № 1558 від 27 січня 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що заборгованість, стягнута виконавчим написом, не є безспірною, оскільки вона із нею не погоджується. Вказує, що між нею та ПАТ «ПУМБ» взагалі не існувало договірних відносин і жодних грошових коштів вона від ПАТ «ПУМБ» не отримувала. Зазначає, що розрахунок заборгованості не відповідає встановленим законом вимогам, а судом першої інстанції залишено поза увагою наявність різниці у вказаних у Договорі карткового рахунку та договорі страхування (оферта) та виконавчому написі сумах, що свідчить про те, що сума заборгованості не є безспірною, оскільки вимога про сплату заборгованості відрізняється від суми заборгованості, на яку вчинено виконавчий напис нотаріуса та є більшою за неї. Строк, за який проводиться стягнення, визначений у виконавчому написі, суперечить фактичним обставинам справи і також виключає безспірність, і в даному випадку минув трирічний строк з дня виникнення права вимоги, що суперечить умовам вчинення виконавчого напису нотаріусом. Також позивач у скарзі наголошує на безпідставності висновків суду про незаявлення нею клопотання про витребування доказів, що стало підставою для відмови у задоволенні позову, зазначивши, що таке клопотання нею подавалось разом із позовною заявою, про що свідчить опис вкладення та відбиток календарного штемпеля маркувальної машини.

В судове засідання учасники процесу, належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності на підставі наявних у справі матеріалів.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» був укладений кредитний договір № GP 4631314, відповідно до умов якого банк надав позивачу у кредит 38 298,83 грн., які позивач зобов`язалась повернути.

З матеріалів справи також вбачається, що АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» було відступлено право вимоги за вищевказаним кредитним договором ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», який у зв`язку із невиконанням позивачем, як боржником, своїх обов`язків по поверненню кредиту, звернувся до приватного нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості.

27 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис № 1558 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за період з 05.01.2015 по 31.12.2015 року в розмірі 192 075 грн. 40 коп.

На підставі даного виконавчого напису Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області 12 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, в рамках якого здійснюється стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII від 02 вересня 1993 року (далі - Закон) нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат», визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пп.п. 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

У підпункті 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вказано, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису, нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку, вчинення нотаріальних дій.

Приписами ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість, нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З матеріалів справи вбачається, що стягувач ПАТ «ПУМБ» при зверненні до приватного нотаріуса Чуловського В.А. надав усі необхідні в силу вимог Закону та Порядку документи із зазначенням у цих документах усієї необхідної для вчинення виконавчого напису інформації. Також вбачається, що виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом у строк, що не перебільшує три роки з дня виникнення права вимоги, оскільки строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами 12 червня 2013 року, визначений сторонами у 48 місяців (а.с.11), відтак, на час вчинення нотаріусом виконавчого напису - 27 січня 2016 року день виникнення права вимоги за строковим договором ще не настав.

Таким чином, дії приватного нотаріуса Чуловського В.А. по вчиненню 27 січня 2016 року виконавчого напису №1558 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості вчинені з дотриманням вимог закону.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис, як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі, установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду не долучила до позовної заяви належних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Не був виконаний позивачем обов`язок по доведенню позовних вимог і впродовж судового розгляду справи, у зв`язку із чим судом було постановлено обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, що узгоджується з нормами процесуального закону, які не зобов`язують суд збирати докази стосовно предмета позову, покладаючи цей обов`язок на сторін у справі.

Апеляційним судом в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 було вжито максимально можливих заходів для перевірки доводів скарги, для чого витребовувались матеріали, на підставі яких у січні 2016 року приватним нотаріусом Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис.

Разом з тим, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. на запит апеляційного суду повідомив, що копії документів, на підставі яких був посвідчений виконавчий напис №1558 від 27.01.2016 року щодо ОСОБА_1 , надати не вдається за можливе, оскільки ці документи знищені за закінченням терміну зберігання, що підтверджується Актом про вилучення для знищення документів від 23 січня 2020 року (том 1, а.с.222-227).

З відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на запит апеляційного суду надійшли копії матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1, що перебуває на виконанні у Відділі, однак у цих матеріалах відсутні документи, на підставі яких 27 січня 2016 року було вчинено виконавчий напис №1558, крім самого виконавчого напису та копії кредитного договору, які б дали змогу оцінити обґрунтованість позовних вимог позивача в частині її доводів про небезспірність суми заборгованості на час вчинення виконавчого напису.

Стягувач ПАТ «ПУМБ» на запит апеляційного суду щодо витребування документів, на підставі яких було вчинено оспорюваний виконавчий напис нотаріуса №1558 від 27 січня 2016 року, не відреагував та документів до суду не надіслав.

Із наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, копії оспорюваного виконавчого напису, копії кредитного договору та матеріалів виконавчого провадження неможливо зробити висновок, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису заборгованість боржника не була безспірною, оскільки заборгованість існувала, що не заперечується і позивачем, її наявність, складові та розмір за визначений стягувачем період - з 05.01.2015 по 31.12.2015 року зазначені у виконавчому написі, і доказів на спростування цих обставин апеляційним судом при розгляді справи не здобуто, не зважаючи на вжиті судом заходи.

При цьому апеляційний суд зауважує, що виконавчий напис вчинено з дотриманням строків його вчинення, всупереч доводів позивача про це, оскільки строк дії укладеного між нею та банком 12 червня 2013 року договору тривав до 13 червня 2017 року (48 місяців згідно умов договору), і вчинення виконавчого напису 27 січня 2016 року вимог закону в частині строку вчинення виконавчого напису не порушує.

Доводиапеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні її позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки Подільським районним судом міста Києва рішення від 30 березня 2023 рокуухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 30 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: