ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6849/23 Номер провадження 22-ц/814/1159/24Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Триголов В.М.

Судді: Дорош А.І., Лобов О.А.

Секретар:Галушко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду міста Полтави від 14 листопада 2023 року по справі за матеріалами позовної заяви ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та факту перебування фізичної особи на утриманні

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Полтави з вказаним позовом в якому просить встановити факт проживання як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та ОСОБА_3 та встановити, що вона перебувала на утриманні ОСОБА_3 .. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2021 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув під час виконання бойового завдання в зоні бойових дій.

Встановлення даних фактів необхідно позивачу для отримання гарантій, передбачених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» , «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», зокрема для отримання статусу члена сім`ї загиблого Захисника, який передбачений Порядком надання статусу члена сім`ї загиблого ( померлого) Захисника чи Захисниці України, затвердженою Постановою КМУ № 740 від 23.09.2015 р.

Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 14 листопада 2023 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті провадження. Ухвала мотивована тим , що вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач подавши скаргу вказує , що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою , судом не повно встановлено обставини справи , внаслідок необґрунтованої відмови у відкритті провадження, неправильно визначено відповідно до встановлених судом обставин правовідносини.

Апелянт зазначає, що спір слід розглядати в порядку цивільного судочинства відповідно до ст. 10,19 ЦПК України , оскільки наявні правовідносини виникли з сімейних . ОСОБА_2 звернулась до суду з приводу встановлення юридичного факту , а не з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень , які прийняті ( вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної особи.

За таких обставин , спір у даній справі не є публічно-правовим , має приватний характер , та має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Київського районного суду міста Полтави від 14 листопада 2023 року , та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У січні 2024 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 , у якому вона просить врахувати в подальшому розгляді справи , зміну її прізвища з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » , згідно свідоцтва про зміну імені від 23 листопада 2023 року серія НОМЕР_1 .

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року по справі №212/5550/23 вказано , що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України. […]

За таких обставин , колегія суддів приходить до переконання про помилковість висновку суду першої інстанції , який відмовляючи у відкритті провадження у своїй ухвалі вказав , що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Зважаючи на вказані обставини , суд апеляційної інстанції вважає , що ухвалу Київського районного суду міста Полтави від 14 листопада 2023 року слід скасувати ,а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Згідно пп. 3-4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 367, 374 , 379, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду міста Полтави від 14 листопада 2023 року - скасувати.

Справу № 552/6849/23 за позовною заявою ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної в місті Полтаві ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та факту перебування фізичної особи на утриманні передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов