Справа № 191/4888/23
Провадження № 2/191/1419/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Твердохліб А.В.

за участю секретаря Яришевої Н.В.

згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання технічними засобами, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління житлово комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло,-

ВСТАНОВИВ:

31.10.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 . На даний момент йому стало відомо, що вказана квартира була приватизована згідно з рішенням від 12.09.2023 року № б/н органом приватизації Управляння житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської Ради його матір`ю ОСОБА_2 та їй видано свідоцтво про право власності на житло від 12 вересня 2023 року № 6. Про приватизацію квартири, позивач довідався випадково.

Позивач вважає, що приватизація квартири проведена незаконно, і є такою що порушує його права та підлягає скасуванню, а також те, що при проведенні приватизації був порушений її порядок, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У вересні 2023 року матір`ю позивача, ОСОБА_2 , подано до органу приватизації Управляння житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської Ради заяву про передачу їй та членам її сім`ї в приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та здійснила її приватизацію, в тому числі і на ім`я позивача, на що він згоди не надавав, заяву про приватизацію не підписував та не подавав.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що свідоцтво про право власності на квартиру не відображає його волевиявлення, оскільки оформлене без його участі. Такі помилкові дії матері під час приватизації квартири, в якій він не проживає, призвели до порушення права позивача на житло та позбавили його самостійно реалізувати право на отримання повноцінного житла по місцю постійного проживання.

Преамбулою Закону України ''Про приватизацію державного житлового фонду" зазначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні збереженні існуючого житла.

Проведеною приватизацією квартири, вказана мета не досягнута, а навпаки приватизація створила перешкоди в здійснені права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Рішення про передачу житла у приватну власність було прийнято без врахування дійсних інтересів ОСОБА_1 .

В зв`язку із викладеними обставинами, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати рішення № б/н від 12 вересня 2023 року про приватизацію спірної квартири та видане на його підставі органом приватизації Управлянням житлово- комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської Ради свідоцтво про право власності на житло від 12 вересня 2023 року № 6 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , недійсним.

До початку проведення судового засідання представник позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , надала суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без їх присутності.

Представником відповідача Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради, в особі начальника Романовських А., до початку проведення судового засідання надано суду заяву про згоду із позовними вимогами ОСОБА_1 , та розгляд справи без участі представника управління.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про причину неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її участі, відзив на позов, не надала.

Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З наданої суду довідки Синельниківського МКП «Житлово-експлуатаційна контора-2» від 04.11.2019 року за №393 підтверджено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , і в період з 14.03.2007 року по 30.05.2007 року він за вказаною адресою не використав право на приватизацію державного житлового фонду (а.с.13).

Також матеріалами справи встановлено, що 12 вересня 2023 року керівником органу приватизації Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради Дніпропетровської області Романовських А.А. прийнято рішення про задоволення заяви ОСОБА_2 та передано квартиру АДРЕСА_3 , яка використовується нею та членами її сім`ї на умовах найму, у спільну часткову власність і видано цієї ж дати ОСОБА_2 , члену її сім`ї ОСОБА_1 Свідоцтво про право власності на вказане житло, із вказівкою про належність кожному із них по частці цього майна (а.с.14, 15).

Дані речові права позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 внесено до Державного реєстру речових прав, що підтверджено відповідними витягами від 14.09.2023 року (а.с.16,17).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням №396.

Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно з частинами другою, третьою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Положення № 396 визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

Відповідно до пункту 4 Положення № 396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Абзацом першим пункту 23 Положення № 396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Отже, передача квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином передача у спільну власність квартир, які підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 520/14902/17 (провадження № 61-21727св19), від 14 вересня 2021 року у справі № 473/2473/20 (провадження № 61-38св21), від 27 лютого 2023 року у справі № 215/1765/21 (провадження № 61-218св23).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладені обставини, суд зазначає, що оскаржуване позивачем ОСОБА_1 рішення органу приватизації Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 12 вересня 2023 року щодо приватизації на ім`я ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 , є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки воно порушує права ОСОБА_1 , який не надавав згоди на передачу займаної квартири в приватну власність відповідача ОСОБА_2 . Отже були порушені права позивача на приватизацію житла.

Враховуючи те, що на підставі незаконного рішення органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 12 вересня 2023 року , ОСОБА_2 в цей же день було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , то таке свідоцтво також підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12,13,18,62,64,76,81,89, 263-265,268 ЦПК, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління житлово комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло, задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення органу приватизації Управління житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 12 вересня 2023 року щодо приватизації на ім`я ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_3 .

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 12 вересня 2023 року №6, видане Управлінням житлово-комунального господарства та комунальної власності Синельниківської міської ради Дніпропетровської області на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя А. В. Твердохліб