Номер провадження: 22-ц/813/2572/24
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/17358/21

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2572/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участі секретаря судового засідання Ступник А.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою адвоката Абрамова Максима Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_2 , на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Мурманової І.М. 14 червня 2023 року, повний текст рішення складений 21 червня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року адвокат Жекало І.С., діючий від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі: - 203 115,10 грн. основна сума боргу; - 24 820,67 грн. інфляційні збитки; - 13 405,60 грн. 3% річних; - 1 633 045,40 грн. неустойка.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір позики № 11/04/19-1, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі - 203 549,56 грн., які позичальник зобов`язалась повернути у визначений договором час. Представник позивача зазначає, що відповідачка порушила умови договору, кошти у визначений час та у визначеному розмірі не повернула (а. с. 2 4).

Зміст рішення суду першої інстанції, мотивування висновків суду

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року задоволено вищевказаний позов.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 11.04.2019 року у сумі - 203 115,10 грн., інфляційні збитки в сумі - 24 820,67 грн., 3% річних у сумі 13 405,60 грн. та неустойку 1% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості в сумі 1 633 045,40 грн.. Всього стягнуто 1 874 386,77 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі - 11 350 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн., а всього стягнуто судових витрат 21 350 грн..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами існують договірні правовідносини з договору позики. Позичальником не виконано зобов`язання перед позикодавцем. Отримані у позику кошти в сумі - 203 549,56 грн. позикодавцю у строк ,визначений розпискою від 11.04.2019 року, не повернуті. Відтак позов підлягає задоволенню у повному обсязі (а. с. 73 76).

Короткий зміст заяви про перегляд заочного рішення

У серпні 2023 року адвокат Абрамов М.В., діючий від імені ОСОБА_2 , звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, в якій просить заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14.06.2023 року скасувати. Призначити справу до розгляду в загальному порядку (а. с. 81 88).

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2023 року заяву адвоката Абрамова М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , залишено без задоволення (а. с. 105 106).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Абрамов М.В.. діючий від імені ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує що судом першої інстанції не було враховано, що на забезпечення виконання вимог договору позики сторонами було укладено договір застави. Судом не було перевірено звернення стягнення на предмет застави, що впливає на розмір заборгованості. Судом не було враховано, що в період дії карантину позичальник звільняється від обов`язків сплати на користь кредитодавця неустойки, штрафу, пені за таке прострочення (а. с. 108 113).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.10.2023 року апеляційну скаргу адвоката Абрамова М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року залишено без руху (а. с. 118 118 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Абрамова М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року (а. с. 127 127 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.10.2023 року призначено справу до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 129).

29.02.2024 року від адвоката Абрамова М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою ОСОБА_2 ..

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Щодо клопотання адвоката Абрамова М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою відповідача, колегія суддів вважає необхідне зазначити наступне.

Так до клопотання про відкладення розгляду справи було надано висновок про тимчасову непрацездатність в період з 27.02.2024 року по 01.03.2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Однак колегія суддів зазначає, що адвокатом Абрамовим М.В. не було надано доказів неможливості останнього прибути в судове засідання для викладення позиції сторони відповідачки та підтримання апеляційної скарги.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідно до договору позики № 11/04/19-1 від 11.04.2019 року, ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) уклали договір позики грошових коштів на суму - 203 549,56 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору становить - 7 605 доларів США. Позичальник зобов`язалась повернути позику у визначений цим договором строк, тобто до - 11.07.2019 року. Договором позики передбачений графік повернення платежів, згідно якого позичальник мала повернути кошти наступним шляхом: - 5 219,22 грн. до 11.04.2019 року, еквівалент 195 доларам США; - 12 178,18 грн., еквівалент 455 доларам США до 11.06.2019 року; - 186 152,16 грн., еквівалент 6 955 доларам США до 11.07.2019 року включно.

Також, п. 15.4 Договору позики передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов цього Договору або Договору застави, а також у разі втрати предмету забезпечення виконання зобов`язання за цим Договором або погіршення його стану, або умов його використання позичальник зобов`язується повернути всю суму позики, сплатити нараховані пеню і штрафні санкції, а також виконати усі інші зобов`язанні за цим Договором та іншим договором, укладеним сторонами в забезпечення виконання зобов`язань позичальника (а. с .5 - 6).

Відповідно до п. 10 Договору, у разі порушення зобов`язання з виконання умов договору, а саме - за несвоєчасне повернення позики, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості.

Відповідно до розписки від 11.04.2019 року, ОСОБА_2 зазначила, що отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі - 203 549,56 гривень, відповідно до договору позики, які зобов`язалась повернути у строк до - 11 липня 2019 року (а. с. 7).

Між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апелянтом не оскаржуються рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, тому рішення суду першої інстанції в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не заперечується факт укладення договору позики та невиконання його зобов`язань.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів щодо повернення суми боргу або частково виконання зобов`язання. Відповідачкою не було надано доказів часткового або повного виконання боргового зобов`язання, відомостей щодо звернення стягнення на предмет застави.

Таким чином, відповідачкою не було спростовано розмір основного зобов`язання за договором позики у розмірі - 203 115,10 грн..

За даними НБУ офіційний курс гривні до іноземної валюти станом на 22.09.2021 року становить 26,7081 грн. (а. с. 11).

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі N 6-284цс17, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі N 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19), та у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі 130/2604/18 (провадження N 61-19817св19)

Суд першої інстанції, стягуючи інфляційні втрати на вищезазначені положення закону та висновки Верховного Суду уваги не звернув, не врахував, що предметом укладеного між сторонами договору позики №11/04/19-1 від 11.04.2019 року є грошові кошти, виражені в гривнях (203 549 грн.) з визначенням еквіваленту в іноземній валюті (7 605 доларів США). Тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував положення частини другої статті 625 ЦК України та дійшов помилкового висновку про можливість стягнення інфляційних втрат у розмірі - 24 820,67 грн..

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо стягнення 3% річних, відповідачем не було надано жодних заперечень з приводу наданого розрахунку, тому колегія суддів погоджується із вказаним розрахунком, відповідно до якого сума заборгованості становить - 203 115,10 грн., дата початку розрахунку 12.07.2019 року, дата закінчення розрахунку 22.09.2021 року. Сума нарахованих відсотків становить 13 405, 60 гривень (а.с.10).

Щодо нарахування штрафних санкцій, колегія суддів виходить з наступного.

Договором позики сторони погодили штрафні санкції у разі його не виконання.

Способом забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором є неустойка та застава (п. 10, 12).

Відповідно до п.10 Договору, у разі порушення зобов`язання з виконання умов договору, а саме за несвоєчасне повернення позики, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості.

Остаточною датою повернення позики вважається - 11.07.2019 рік (п. 1) (а.с. 5 6).

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Пунктом 3 частини першоїстатті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини другоїстатті 258 ЦК Українидо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Строк виконання зобов`язання позичальником закінчився - 11.07.2019 року. А відтак, перебіг позовної давності почався з цієї дати (дня, коли у кредитора виникло право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання). Кредитор звернувся до суду - 22 вересня 2021 року.

Судом першої інстанції при розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання було взято до уваги наданий позивачем розрахунок, відповідно до якого сума заборгованості - 203 115,10 грн., дата початку розрахунку - 12.07.2019 рік, дата закінчення розрахунку 22.09.2021 рік (день подачі позову до суду). Розмір нарахованої пені за визначений період часу становить 1 633 045,40 грн. (а. с. 8).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачем не було зроблено заяви про застосування строків позовної давності як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розрахунку пені, виходячи з наступного.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував положення пункту 15 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, які підлягають застосуванні до встановлених правовідносин.

В пункті 15 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України зазначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Законом України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» скасовано цивільну відповідальність (щодо сплати неустойки, штрафу, пені) за прострочення грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем) на період дії карантину або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, тобто передбачено правило зворотної дії в часі положень цього Закону до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, щодо ненарахування штрафних санкцій під час дії карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 01 серпня 2020 року до 31 грудня 2020 року на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

З огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом періоду, за який нараховується пеня, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково не застосував вказані норми права та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 суми пені в розмірі 1 633 045,40 грн., що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20, від 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22, від 14 серпня 2023 року у справі №709/1320/21, від 05 квітня 2023 року у справі №756/7895/21.

Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

- в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину

- в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

- у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Наведене свідчить про необхідність часткового задоволення вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики.

Отже, з огляду на запровадження карантину встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, та враховуючи приписи пункту 15 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, колегія суддів вважає, що нарахування пені необхідно проводити за період з 12.07.2019 року по 11.03.2020 року.

А тому пеня розраховується наступним чином 203 115 грн. : 100 х 1% х 245 днів = 497 631,75 грн..

Дослідивши вимоги позовної заяви в частині стягнення пені, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки заявлені позивачем грошові вимоги за свєю природою є пенею нарахованою за неповернення позики здебільшого у період карантину, встановленого Постановою Кабінетом Міністрів України на всій України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19, то в силу приписів пункту 15 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України позичальник (відповідач) звільняється від обов`язків сплачувати на користь позикодавця (позивача) пені за прострочення повернення позики, а тому наявні законні підстави для стягнення вказаної суми лише до введення вказаного карантину.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Абрамова М.В., діючого від імені ОСОБА_2 , є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визначення розміру стягненого боргу. Необхідно ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.

На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України підлягає стягненню: 1) з відповідачки на користь позивача документально підтверджений сплачений останнім судовий збір у загальній сумі пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (38,10%), тобто у розмірі 4 324,35 грн. = 11 350 грн. (а. с. 1) х 38,10%; 2) з позивача на користь відповідачки документально підтверджений сплачений останнім судовий збір у загальній сумі пропорційно розміру відмовленим у задоволенні позовним вимогам (61,90%), тобто у розмірі 10 538,47 грн. = 17 025 грн. (а. с. 124) х 61,90%.

Виходячи з положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 судовий збір у загальній сумі 6 214,12 грн. = 10 538,47 4 324,35 грн..

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Абрамова Максима Вікторовича, діючого від імені ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2022 року в частині стягнення боргу за договором позики скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 11.04.2019 року у сумі - 203 115 (двісті три тисячі сто п`ятнадцять) грн.10 коп., 3% річних у сумі 13 405 (тринадцять тисяч чотириста п`ять) грн. 60 коп., неустойку 1% за прострочення виконання зобов`язання в сумі 497 631 (чотириста дев`яносто сім шістсот тридцять одна) грн.75 коп., а всього стягнути 714 152 (сімсот чотирнадцять тисяч сто п`ятдесят одна) грн. 45 коп..

В решті позову відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) судові витрати у розмірі 6 214 (шість тисяч двісті чотирнадцять) грн.12 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 27 березня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе