Справа № 372/5276/23
Провадження № 2-374/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Висоцької Г.В., секретаря судового засідання Куник О.В., за участю представниці позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 , розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно набуте у період шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним 1/2 частину даної квартири.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний момент ведення між подружжям спільного господарства та сумісне проживання припинено. Спірний об`єкт нерухомості знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та був зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу 25.04.2018 року. Під час шлюбу Позивач спільно з Відповідачем як подружжя придбавали вищезазначену квартиру за спільні кошти та кошти їх батьків. На даний час згоди між Позивачем та Відповідачем щодо поділу вказаного об`єкту не досягнуто, оскільки Відповідачка неодноразово зазначала, що власником квартири є вона, а тому Позивач не має жодного відношення до квартири, яку вони спільно придбали, проводили в ній ремонтні роботи, в якій спільно проживати разом з дітьми. Спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності Позивача і Відповідача та підлягає до поділу.

17.11.2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче судове засідання.

23.01.2024 року представником відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно набуте в період шлюбу. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 25.04.2018 року нею було придбано спірну квартиру. Відповідно до п.2.1 даного договору ОСОБА_4 особисто було сплачено продавцям 247588 грн. до підписання договору. ОСОБА_3 до даних коштів ніякого відношення не мав, так як він ні копійки ні ОСОБА_4 , ні продавцям не надавав. ІНФОРМАЦІЯ_3 батько ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , отримав у позику строком до 12.04.2022 року 150000 грн., що підтверджується копією договору. 27.03.2018 року батько ОСОБА_4 , ОСОБА_7 відчужив квартиру АДРЕСА_2 за 109409 грн., що підтверджується копією договору. Відповідно до п.2.1 даного договору ОСОБА_7 отримав вищевказані кошти до підписання договору. Відчуживши квартиру за 109409 грн. та отримавши позику в розмірі 150000 грн. ОСОБА_7 надав ОСОБА_4 кошти на придбання 25.04.2018 року квартири АДРЕСА_3 . Виходячи з цього квартира, яку позивач за первісним позовом вважає спільним майном подружжя, була придбана за грошові кошти, які не були грошовими коштами, які набуті в період проживання в зареєстрованому шлюбі сторін по справі. У в`язку із вищевикладеним, просила прийняти зустрічну позовну заяву, визнати спірне майно особистою приватною власністю ОСОБА_4 , яке придбане за власні кошти в період зареєстрованого шлюбу.

23.01.2024 року протокольною ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано і за первісним позов для розгляду в одному провадженні.

08.02.2024 року представницею позивача за первісним позовом подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву. Позивачем за зустрічним позовом не надано жодного документа, який би підтверджував передання батьком Позивачки за зустрічним позовом коштів доньці для придбання житла. Кошти, які як зазначає Позивачка, вона набула від батька, не є дарунком в силу закону, а тому і не є її особистою приватною власністю. У Позивачки за зустрічним позовом в зустрічній позовній заяві містяться прямі посилання на пункти та умови договору купівлі-продажу, однак, сам договір до зустрічної позовної заяви не доданий, не міститься в переліку додатків, а також не вказано на докази, які не можуть бути додані до позовної заяви та причини неможливості їх подання разом з позовною заявою. Отже, зустрічна позовна заява є необґрунтованою, не підтвердження належними доказами, та задоволенню не підлягає.

19.02.2024 року представником позивачки за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Відповідачем дані вимоги належними та допустимими доказами не спростовані. Відповідач за зустрічним позовом будь-якими доказами не спростував, що придбана 25.04.2018 року ОСОБА_4 квартира, також за рахунок його коштів.

22.02.2024 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представниця позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 первісні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, зустрічну позовну заяву залишити без розгляду.

У судовому засіданні представник відповідачки за первісним позовом - ОСОБА_2 щодо первісних вимог заперечив, просив відмовити, зустрічним позов - задовольнити.

Суд, заслухавши учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі із Відповідачем ОСОБА_4 , який зареєстрував Виконавчий комітет Української міської ради Обухівського району Київської області, 06 жовтня 2007 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 114.

Від шлюбу у ОСОБА_3 з ОСОБА_4 народилися спільні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво Серія НОМЕР_1 ) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво Серія НОМЕР_2 ).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області по цивільній справі №372/4868/23 - шлюб розірвано.

Як зазначено у первісному позові, під час шлюбу сторони спільно як подружжя придбали квартиру за спільні кошти та кошти їх батьків.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, квартири, серія та номер: 1906, виданий 25.04.2018, видавник: Головкіна Я.В., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області.

За правилами ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 покликається на те, що вона придбала квартиру АДРЕСА_3 за рахунок коштів, які надав їй батько ОСОБА_7 , які сам набув: - 12.04.2017 - 150000 грн., шляхом укладення договору позики; - 27.03.2018 - 109409 грн., шляхом укладення договору відчуження квартири.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12- 71гс20).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19 зробив такі висновки: - майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя».

Так, Позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_4 не надано жодного документа, який би підтверджував передання її батьком коштів для придбання житла.

Також Позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_4 не вказано, на якій підставі нею від батька отримано кошти - в дарунок, чи в позику. Так, від способу отримання одним з подружжя коштів залежить, чи набуті вони в особисту власність, чи в спільну сумісну.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

А також, відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, факт передачі ОСОБА_4 коштів в особисту власність від батька, мав би бути засвідчений нотаріально посвідченим письмовим договором, або договором позики чи розпискою.

Варто зазначити, що кошти набуті в позику і використані в інтересах сім`ї не спростовують презумпцію спільності майна подружжя

Тобто, кошти, які як зазначає ОСОБА_4 вона набула від батька, не є дарунком в силу закону, а тому і не є її особистою приватною власністю. Належними доказами цей висновок суду не спростований.

Таким чином, навіть в разі наявності в Позивачки за зустрічним позовом особистих коштів і покупки за них спірної квартири, нею мали б бути надані докази, що саме кошти, які внаслідок свого походження є її особистою власністю, було сплачено нею частково, чи повністю, аби підтвердити підстави відступу від презумпції спільності майна подружжя. Однак, таких доказів додано не було - ні наявності у неї особистих коштів, ні те, що ними, а не спільними коштами подружжя, було оплачено договір купівлі-продажу квартири.

Також у зустрічній позовній заяві зазначено, що згідно з копією договору від 25.04.2018 ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_3 , та зазначила, що дане не спростовується ОСОБА_3 , а тому дані обставини є встановленими і такими, що не підлягають доказуванню.

Відповідно до п. 2.1 даного договору ОСОБА_4 особисто було сплачено продавцям 247588 грн. до підписання договору. ОСОБА_3 до даних коштів ніякого відношення не мав, так як він ні копійки ні ОСОБА_4 , ні продавцям не надав, що також відповідачем не спростовується.

Однак, такі твердження не ґрунтуються на доказах і відсутні докази, на які посилається сторона у позовній заяві, як того вимагають ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України, п.п.5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та ч. 5 ст. 177 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.п.5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У Позивачки за зустрічним позовом в зустрічній позовній заяві містяться прямі посилання на пункти та умови договору купівлі-продажу, однак, сам договір до зустрічної позовної заяви не доданий, не міститься в переліку додатків, а також не вказано на докази, які не можуть бути додані до позовної заяви та причини неможливості їх подання разом з позовною заявою.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або)державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Таким чином, Позивачка за зустрічним позовом не була позбавлена можливості при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири довести належність їй коштів на придбання такої квартири як особистих та визначити статус набутого майна як особистої приватної власності.

Підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін, отже зустрічна позовна заяву задоволенню не підлягає.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз.1 п. 22, абз.1 п. 23, абз.1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Встановивши наведені обставини, враховуючи те, що спільна власність подружжя презюмується, тягар доведення належності спірного майна на праві особистої власності лежить на відповідачці за первісним позовом, враховуючи те, що відповідачка відповідних обставин належними і допустимими доказами не довів, зокрема придбання майна за особисті кошти, суд дійшов висновку про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та кожному із подружжя належить по 1/2 його частині.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 81, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Первісні позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зустрічних позовних вимогах ОСОБА_4 - відмовити.

Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 11 квітня 2024 року об 11 год. 45 хв., встановивши стороні позивача 5-денний строк з дня оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Висоцька