ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3318/24 Справа № 932/6515/23 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І. А. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генрихівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору державний нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова Алла Генрихівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить двокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У 2018 році вона виїхала з України за кордон, де і перебуває по теперішній час. 04 листопада 2022 року вона дізналась, що невстановлені особи змінили замки на вхідних дверях, тому її представник не змогла потрапити до квартири. Ці обставини були предметом розслідування у кримінальному провадженні № 000112 від 26 липня 2022 року.

В подальшому позивач дізналась, що її квартира переоформлена на невідомих їй осіб. В ході досудового розслідування було встановлено, що невстановлені особи підробили договір дарування та паспорт ОСОБА_1 , після чого зареєстрували право власності на квартиру за ОСОБА_2 . В рамках кримінального провадження було проведено низку почеркознавчих експертиз, згідно висновків яких встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 на договорі купівлі-продажу виконано іншою особою. У той же час, згідно інформації, отриманої від Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 покинула територію України 22 вересня 2018 року і не поверталась, а отже не могла підписати договір купівлі-продажу від 19 жовтня 2022 року.

Ураховуючи викладене, вважаючи, що спірна квартира вибула з володіння поза її волею, позивачка виклала вимогу про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь квартири АДРЕСА_2 , буд.26 (колишня назва вул. Карла Лібкнехта), а також вирішити питання про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , припинивши право власності на квартиру за останнім.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , буд.26 (колишня назва вул. Карла Лібкнехта).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклав вимогу про скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції всупереч вимогам статті 251 ЦПК України не зупинив провадження у справі. Позов ОСОБА_1 подано передчасно, оскільки обставини, що стали підставою для подання позову, розслідуються слідчими у кримінальному провадженні. Вказує, що договір купівлі-продажу не визнаний недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивачка заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила її залишити без задоволення, а рішення без змін.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належала на праві власності квартира, загальною площею 49,8 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., що складається з: 1-тамбур, 2-кухня, 3-коридор, 4,5,6 житлові кімнати, 7-вбиральня, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка набула право власності на цю квартиру на підставі договору дарування від 02 листопада 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Котенок Т.В., за реєстр. № 5-5449, зареєстрованого у Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації 13 липня 1999 року, записаного в реєстрову книгу 15 п, за реєстровим № 126-249.

19 жовтня 2022 року державним нотаріусом П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, який укладений начебто між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за № 3-585.

За цим договором, ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 належну їй квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 65177180 від 19 жовтня 2022 року, було зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 . Держаний реєстратор: нотаріус П`ятої дніпровської державної нотаріальної контори Бутова А.Г., номер запису про право власності 48179026.

02 травня 2023 року слідчим відділом ВП № 2 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості про кримінальне правопорушення та розпочато кримінальне провадження № 000112 за ч.3 ст. 190 КК України, за заявою ОСОБА_1 .

Підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стало те, що невстановлені особи підробили договір дарування від 02 листопада 1996 року, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Котенок Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-5449, а також паспорт ОСОБА_1 .

Використовуючи ці підроблені документи, невстановлені особи звернулись до державного нотаріуса дніпровської державної нотаріальної контори Бутової А.Г. та надали їй підроблений договір дарування від 02 листопада 1996 року та підроблений паспорт ОСОБА_1 .

В результаті чого, нотаріусом ОСОБА_3 було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири від 19 жовтня 2022 року.

Під час проведення досудового розслідування ОСОБА_1 надала для огляду оригінал свого паспорту, який відрізняється від того, що був використаний під час оформлення договору у нотаріуса. Так, на підробленому паспорті є фотографії іншої особи, яка не схожа на ОСОБА_1 за віком, за зовнішніми ознаками, виглядає взагалі як «безхатько».

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 1846-23, підпис від імені ОСОБА_4 , що розміщений в графі «Державний нотаріус Т.В. Котенок», договору дарування від 02 листопада 1996 року, серія ААА № 101616, що виконаний на бланку Міністерства юстиції України, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири від 19 жовтня 2022 року був оформлений за підробленими документами та сторонньою особою, яка діяла замість ОСОБА_1 , а тому спірна квартира вибула з володіння власника поза її волею, у зв`язку з чим таке майно підлягає витребуванню у особи, яка є набувачем, а саме у ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У пунктах 2 і 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до частини першої статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Такою підставою є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 569/1221/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 378 ЦК України власник має витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто вибуття майна з володіння власника поза його волею, є однією із безумовних підстав, яка дозволяє витребувати таке майно у добросовісного набувача.

Відповідно до правового висновку, викладеному у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (постанова Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у цивільній справі № 334/3161/17 викладена правова позиція, відповідно до якої, за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80).

Встановивши, що ОСОБА_1 не укладала 19 жовтня 2022 року договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим спірна квартира вибула з володіння позивачки незаконним шляхом, поза її волею, що є підставою для її витребування, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

З огляду на те, що відповідач оформив право власності на належну позивачці квартиру поза її волею, обраний позивачкою спосіб захисту про витребування квартири з незаконного володіння відповідача відповідає змісту порушеного права ОСОБА_1 та є ефективним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам статті 251 ЦПК України не зупинив провадження у справі, а позов ОСОБА_1 подано передчасно, оскільки обставини, що стали підставою для подання позову, розслідуються слідчими у кримінальному провадженні, апеляційний суд не приймає до уваги.

За пунктом 5 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Положеннями частини першої статті 251 ЦПК України передбачено перелік підстав для зупинення провадження, який є вичерпним.

Так, зокрема, пунктом 6 частини першої вищевказаної норми права передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року викладено висновок про те, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає лише у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом із тим, необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Матеріали даної справи дозволяють у повній мірі встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до статті 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК, зокрема чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

У даній справі позивачка наполягала на вирішенні спору та витребуванні квартири, яка вибула з її володіння поза її волею, на підтвердження чого нею були надані докази.

Разом з тим, всупереч наведеним вимогам законодавства, скаржник в апеляційній скарзі не навів мотивів, на підставі яких він дійшов висновку про об`єктивну неможливість розгляду цієї справи, неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Сама по собі взаємопов`язаність справ ще не свідчить про неможливість розгляду цієї справи до прийняття рішення в іншій справі, оскільки незалежно від результату розгляду кримінального провадження, місцевий суд мав достатньо правових підстав для розгляду та вирішення справи по суті.

Враховуючи відсутність даних щодо завершення досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, відсутність доказів перебування вказаної кримінальної справи на розгляді в суді, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, а тому підстави для зупинення провадження у справі відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 дійшов висновку про те, що право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Отже, позивачкою обрано ефективний спосіб захисту прав власника квартири, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову, призводить до ефективного захисту прав власника та не потребує додаткового визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 березня 2024 року.

Судді: