ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року

м. Харків

справа № 953/4882/23

провадження №22-ц/818/545/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2023 року, постановлене суддею Власовою Ю.Ю.

в с т а н о в и в:

15 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати кошти у сумі 1 472 267,00 грн за продаж 28.12.2020 криптовалюти (біткоїнів) у кількості 2 одиниць через Money 24/7 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ОСОБА_1 1/2 частки за продаж ОСОБА_2 28.12.2020 криптовалюти (біткоїнів) у кількості 2 одиниці через Money 24/7 у сумі 736 133,50 грн та стягнути з ОСОБА_2 на її користь вказану суму.

05 липня 2023 ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на кошти у сумі 1 472 267, 00 грн за продаж 28.12.2020 криптовалюти Біткоїн у кількості 2 (двох) одиниць.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2023 року первісний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на кошти у сумі 1 472 267 (один мільйон чотириста сімдесят дві тисячі двісті шістдесят сім) гривень 00 копійок за продаж 28.12.2020 криптовалюти Біткоїн у кількості 2 (двох) одиниць. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 13420,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що в матеріалах справа відсутні будь-які докази придбання відповідачем біткоінів за особисті кошти. Наголошує, що відповідач придбав біткоіни за кошти які належать подружжю. Суд ігноруючи презумпцію спільної сумісної власності визнав за відповідачем особисте право на спільні здобутки. ОСОБА_2 був єдиним розпорядником сімейного бюджету, витрачав кошти на власний розсуд. Наголошує, що суд безпідставно поклав на неї обов`язок по сплаті судового збору.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічну позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що факт наявності в ОСОБА_2 особистих коштів до укладення шлюбу зафіксований у декларації поданій за 2015 рік, тобто до укладення шлюбу. Також судом враховано, що різниця у сумі коштів, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 зазначених у деклараціях за 2016 рік (23 900 доларів США) та 2017 рік (20 500 доларів США), становить суму яка співвідноситься з сумою, витраченою на придбання майна, яке є предметом спору. Таким чином суд вважав доведеним факт придбання ОСОБА_2 за власні кошти біткоіни.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що 23.06.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 933.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.07.2020 (справа № 641/331/20), яке набрало законної сили 07.08.2020, шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В період шлюбу 01.04.2017 ОСОБА_2 придбав 2 (дві) одиниці криптовалюти (біткоїну), вартість на дату набуття або за останньою грошовою оцінкою вказаної криптовалюти становила 59130,00 грн.

Факт придбання криптовалюти визнається сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Таким чином факт набуття в певний період, сума, за яку було придбано кріптовалюту, кількість та дата покупки доказуванню не підлягає.

Вказані обставини підтверджуються також інформацією, що міститься у декларації сторін.

Так відповідно до відомостей зазначених у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2015 рік (тобто до укладення шлюбу) поданої ОСОБА_2 містяться відомості про наявність в нього готівкових коштів, що належать йому на праві приватної власності в сумі 23 200 доларів США.

Відповідно до відомостей зазначених у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік (тобто за рік в якому укладено шлюб), поданої ОСОБА_2 , містяться відомості про наявність в нього особистих готівкових коштів, що належать йому на праві приватної власності в сумі 23 900 доларів США. Крім того вказана декларація містить відомості про наявність у дружини ОСОБА_1 особистих готівкових коштів, що належать їй на праві приватної власності, в сумі 25 700 доларів США.

Відповідно до відомостей зазначених у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік (тобто за рік в якому придбано криптовалюту біткоїн у кількості 2 одиниць), поданої ОСОБА_2 , містяться відомості про наявність в нього особистих готівкових коштів, що належать йому на праві приватної власності в сумі 20 500 доларів США (що на 2 400 доларів США менше, ніж у попередній декларації). Також у змісті декларації зазначено про набуття ОСОБА_2 01.04.2017року криптовалюти Біткоін вартістю 59130,00 грн (т.2 а.с.27 зворот). Крім того вказана декларація містить відомості про наявність у дружини ОСОБА_1 особистих готівкових коштів, що належать їй на праві приватної власності в сумі 25 500 доларів США (що на 200 доларів США менше ніж у попередній декларації).

Аналогічні відомості містить декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2017 рік, подана ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей, зазначених у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік (тобто рік розірвання шлюбу та подана після його розірвання без зазначення відомостей щодо колишнього з подружжя), поданої ОСОБА_2 містяться відомості про отримання у особисту власність доходу у вигляді грошових коштів отриманих за продаж криптовалюти в сумі 1 472 267 грн. та відомості про припинення права власності на криптовалюту Біткоін 2 шт. (дата вчинення правочину 28.12.2020).

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Наявні у справі докази підтверджують факт наявності у ОСОБА_2 особистих грошових коштів станом на час укладення шлюбу. При цьому після набуття у власність криптовалюти сума особистих грошових коштів, що була задекларована відповідачем за первісним позовом, зменшилась на суму, що є не меншою за витрачену на придбання криптовалюти. Разом з тим у поданій декларації ОСОБА_1 не убачається, зменшення розміру належних їй до шлюбу грошових коштів.

Доказів, що декларації сторін за 2015-2017 роки містять недостовірні відомості, матеріали справи не містять.

Даних про наявності у подружжя спільних коштів, достатніх для придбання криптовалюти через 9 місяців після укладення шлюбу, матеріали справи також не містять.

За таких обставин доводи ОСОБА_2 про те, що криптовалюта (2 біткоіни) хоча і була придбана ним в період шлюбу, але за його особисті кошти, відповідає фактичним обставинам справи.

Висновок суду в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 коштів, отриманих від продажу криптовалюти у кількості 2 біткоінів, є обґрунтованим, відповідає вимогам закону.

Даних про набуття криптовалюти за рахунок спільних коштів подружжя матеріали справи не містять.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні первісного позову та задовольнив зустрічний.

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Також судом при ухваленні рішення розподілено витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 14 березня 2024 року.