РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі - Заріцькому О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в обгрунтування якого з урахуванням поданих в подальшому уточнень вказав, що у період з 16.06.2020 року працював в Приватному підприємстві «Автомагістраль» на посаді водія автотранспортних засобів відділу головного механіка.

Наказом № 610 від 26.10.2022 року звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Станом на час подання позовної заяви з позивачем не проведено остаточного розрахунку, сума заборгованості складає 34 050,72 грн.

Позивач звертається до положення ст.ст. 115-117 КЗпП України, які визначають порядок і терміни виплати заробітної плати, обов`язок підприємства здійснити виплату всіх належних сум в день звільнення працівника, відповідальність роботодавця при порушені строків виплати наведених сум та, вказуючи на загальний строк затримки розрахунку протягом 11 місяців, просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 34 050,72 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 121 010,70 грн.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому звернуто увагу на положеннях ст. 233 КЗпП України, за змістом якої із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

З огляду на день звільнення працівника, процесуальний строк, визначений для звернення із позовом відповідного характеру, на думку відповідача, є пропущеним.

У відзиві також зауважено на відсутності провини підприємства у затримки виплати заробітної сплати.

Зазанчено, що з початком ведення бойових дій виробничі приміщення можливості підприємства були зайняті окупаційними військами, фактично було пошкоджено або викрадено 27 транспортних засобів.

За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних злочинних дій було порушено кримінальне провадження № 000108 від 08.04.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 438 КК України.

Огляд території слідчим проводився лише після обстеження підрозділами з розмінування територій.

Крім того, до критичної ситуації з виплатою заробітної плати працівникам призвело не виконання взятих на себе зобов`язань контрагентами у господарських правовідносинах.

З огляду на викладене, сторона просить відмовити у задоволенні позову.

Судом встановлено наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 працював в Приватному підприємстві «Автомагістраль» з 16.06.2020 року по 26.10.2022 року.

Між сторонами виник спір, пов`язаний із запитом позивача на стягнення сум заборгованості, обрахованих на день звільнення, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною 1статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці», Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другійстатті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат.

Положення статті 116 КЗпП України передбачають, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що при звільненні позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 34 050,72 грн.

Право на отримання заробітної плати супроводжується гарантіями, визначеними ст. 43 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, а тому доводи відповідача щодо необхідності врахування положення статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» як підставу звільнення від саме такого обов`язку слід відхилити.

Отже, сума заборгованості у розмірі 34 050,72 грн. підлягає до стягнення з відповідача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній на час звільнення позивача, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідачем не надано доказів із підтвердження відомостей про день фактичного одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані при звільненні, отже процесуальні строки, визначені законом у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, не порушені.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням статей 116,117,237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

До вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження 14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20.07.2022 у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22).

З огляду на зазначене вище та враховуючи, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум це триваюче правопорушення і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а також, що наразі відповідач не провів належні позивачу виплати і дане правопорушення триває, слід вважати, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у строк, встановлений законом.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Судом встановлено, що у ПП «Автомагістраль» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання як господарських зобов`язань, так і обов`язку щодо здійснення бюджетних платежів та виплат заборгованості працівникам підприємства.

Відповідно до норм чинного в Україні законодавства, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збройний конфлікт або серйозна загроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, є обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами) - надзвичайними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань.

На засвідчення існування в державі форс-мажорних обставин Торгово-промислова палата України 28 лютого 2022 року опублікувала відповідний загальнодоступний лист за №2024/02.0-7.1.

Так, головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень протягом часу з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією російських загарбників. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено та викрадено значну кількість транспортних засобів (27 шт.), приміщення офісу, офісної техніки, документів, тощо. Також було знищено значну кількість обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі.

Вказане не заперечується учасниками.

За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище дій було порушено кримінальне провадження № 000108 від 08 квітня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни).

Враховуючи наведене, суд вважає необхідним відмовити у задоволені позову в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки внаслідок воєнних дій відповідач не мав можливості своєчасно нарахувати та здійснити оплату праці позивачу за виконану роботу та провести повний розрахунок із ним при звільненні.

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача судовий збір пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 263, 265, 279 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» (, адреса: Київська обл., Вишгородський р-н, с. Синяк, вул. Київська, 68) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі в сумі 34 050,72 грн.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» судовий збір на користь держави в сумі 1211,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення буде виготовлено 18.03.2024 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов