ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3560/24 Справа № 179/1447/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорна А. О Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 09 жовтня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNM0GA00005444 (№ DNM0GA00005443), відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 745 714,30 грн. на термін до 09 жовтня 2027 року на умовах повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленому договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 08 жовтня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого відповідач несе солідарну відповідальність перед позивачем за кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 01 липня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 7 893 573,22 грн., з яких: заборгованість за кредитом 640 920,55 грн.; заборгованість за процентами за користування кредитом 1 583 643,23 грн.; заборгованість з комісії за користування кредитом 162 000 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 5 507 018,44 грн.

Враховуючи наведене АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року № DNM0GA00005444 у сумі 7 893 573,22 грн.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково: рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивач на підставі ст. 49 ЦПК України у травні 2023 року уточнив позовні вимоги, зменшивши їх розмір до 2 231 617,16 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 618 573,68 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 620 851,16 грн.; заборгованість по комісії 60 000 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 804 404,01 грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процентна складова) 105 191,44 грн.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «Приват Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване і ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також не відповідність висновків суду обставинам справи та висновкам Верховного Суду.

Посилаючись на доводи, аналогічні доводам позовної заяви з урахуванням її уточнень,зазначав, що у відповідності до вимог закону зобов`язання припиняється його виконанням. Однак відповідачі допустили порушення взятих на себе кредитних зобов`язань у зв`язку із чим станом на 28.05.2013 року мають кредитну заборгованість у розмірі 2 209 270, 29 грн.. Розмір уточненої заборгованості визначений з урахуванням поданого у 2013 році позову до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки у справі №179/1354/13-ц.

Позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо недоведеності переривання погодженого сторонами п`ятирічного строку позовної давності 08.06.2016 року, оскільки матеріали справи містять виписку та розрахунок заборгованості, з яких вбачається внесення ОСОБА_1 грошових коштів на погашення заборгованості 08.06.2016 року у загальній сумі 14 443,42 грн. а також те, що кошти були зараховані на погашення боргу. Звертає увагу, що ОСОБА_1 заперечуючи щодо внесення ним вказаних платежів, не довів належними та допустимими доказами цей факт та не звертався до банку із відповідною заявою.

Також вважає безпідставним посилання представника відповідача у судових засіданнях на формулювання призначення платежу, вказаного у платіжних документах «Надходження за позовами», оскільки жодних судових рішень, окрім заочного рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27.09.2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, не було. Вказане судове рішення станом на дату платежів не виконано, майно не реалізовано. Інших судових рішень на момент здійснення ОСОБА_1 платежу на погашення боргу не було.

Вважає, що ними було надано докази здійснення платежу саме ОСОБА_1 , а відповідачем лише під час розгляду справи зазначалось про невизнання такого платежу, хоча до цього жодних заперечень щодо факту сплати коштів та зменшення розміру заборгованості не мали і доказів зворотнього стороною не надано.

Таким чином вважає, що погоджений сторонами п`ятирічний строк позовної давності розпочався 09.06.2016 року та закінчився 08.06.2021 року, а з позовом вони звернулись у вересні 2020 року, тобто в межах строків позовної давності.

З приводу поручителя апелянт зазначає, що відповідно до вимог законодавства він відповідає перед кредитором у тому ж обсязі що й позичальник. А також звертає увагу, що згідно із умовами договору поруки, вона припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту (08.10.2027 року). Тому порука є діючою до 08.10.2032 року, на що суд першої інстанції також не звернув уваги.

Від представника ОСОБА_1 надійшли пояснення щодо заперечень на апеляційну скаргу, в яких він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначав, що наданий банком розрахунок заборгованості складено співробітниками банку в односторонньому порядку та не містить підпису посадової особи та печатки банку, а отже не може бути належним та допустимим доказом. Також наголошує, що меморіальні ордери та виписки банку оформленні із порушенням вимог законодавства, а також містять суперечливі відомості щодо сум погашення кредиту у червні 2016 року; відомостей щодо платника та призначення платежу.

Інші сторони не скористались своїм правом на подання відзивів на апеляційну скаргу, що відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання з`явилася представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» -адвокат Данильченко О.О.. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставлення електронного листа. Представник ОСОБА_1 -адвокат Бразалук С.С. про час та місце розгляду справи повідомлений в електронному суді (а.с.211-212 т.3). Справа вже призначалася на 02.04.2024 року та була відкладена за заявою представника ОСОБА_1 -адвоката Бразалук С.С. у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

16.04.2024 року надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Бразалук С.С. про проведення судового засідання, призначеного на 16.04.2024 року на 9 год.10 хв. в режимі відео конференції. Зазначена заява надійшла до суду 16.04.2024 року о 9 год.36 хв., що підтверджується відповідним вхідним штампом суду та передана доповідачеві о 9 год.51 хв..Тобто заява надійшла поза межами строків, визначених для вирішення питання про призначення відеоконференції та після закінчення розгляду справи за апеляційною скаргою по суті, що також свідчить про обізнаність сторін про час та місце розгляду справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено наявність заборгованості за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року, однак враховуючи що банк звернувся до суду із порушенням погодженого сторонами строку позовної давності і відповідачі звернулись до суду із відповідною заявою про застосування такого строку, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Також враховуючи, що банк звернувся до поручителя з позовом із пропуском зазначеного в договорі поруки строку, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (статті 610, 612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 2-6460/11, від 12 липня 2021 року в справі № 404/6241/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 530/732/21.

Настання строку кредитування за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.10.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNМ0GА00005444, згідно умов якого АТ КБ «Приватбанк» надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 745 714 грн. 30 коп. на термін до 09.10.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку з-аборгованості за крдитом,винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту,винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку встановленому договором. (т. 1 а.с. 16-18).

Згідно умов кредитного договору № DNM0GA00005444 позичальник отримав кредит за технологією «Житло в кредит» в розмірі 600 000 грн.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів,розміщених на рахунку позичальника,що відповідає платіжній картці,емітованої Приватбанком.Номер рахунку зазначений у п.7.2.договору.Тобто ОСОБА_1 таким чином уповноважив банк провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів,розміщених на його рахунку.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, в іпотеку передано будинок загальною площею 328,88 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .

Згідно п. 4.5 кредитного договору, строк позовної давності за кредитним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до п. 2.2.5 кредитного договору від 09 жовтня 2007 року № DNМ0GА00005444 позичальник доручає банку списувати кошти із всіх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання).

Відповідно до п. 2.3.5 кредитного договору від 09 жовтня 2007 року № DNМ0GА00005444 банк має право списувати кошти з поточних рахунків позичальника згідно п. 2.2.5, при настанні строків платежів, передбачених умовами цього договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 08 жовтня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого відповідач несе солідарну відповідальність перед позивачем за кредитним договором. Відповідно до п.12 порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (т.1 а.с.19)

Згідно заяви на видачу готівки № 1 від 09.10.2007 року відповідач ОСОБА_1 отримав 300 000 грн. готівкою згідно кредитного договору № DNМ0GА00005444 від 09.10.2007 року. (т. 1 а.с. 157 зворотна сторінка).

Згідно заяви на видачу готівки № 1 від 10.10.2007 року відповідач ОСОБА_1 отримав 300 000 грн. готівкою згідно кредитного договору № DNМ0GА00005444 від 09.10.2007 року. (т. 1 а.с. 157).

Також видача зазначених сум підтверджується меморіальними ордерами (т.1 а.с.161)

Таким чином позивач свої зобов`язання за договором № DNМ0GА00005444 виконав у повному обсязі та надав кредит відповідачу ОСОБА_1 у розмірі 745 714 грн. 30 коп., що підтверджується випискою по рахунку. (т. 1 а.с. 158 160).

Відповідач ОСОБА_1 виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку. (т. 1 а.с. 158-195).

02 квітня 2013 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до відповідачів з листом про повернення в повному обсязі суми кредиту. (т.1 а.с. 131).

З інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що у липні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи його тим, що відповідно до кредитного договору від 09 жовтня 2007 року № DNМ0GА00005444 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 600 000 грн на строк до 09 жовтня 2027 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15 % річних, проте зобов`язання зі сплати кредитних коштів не виконав.

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 27.09.2013 року звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNМ0GА00005444 від 09.10.2007 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що, рішенням суду від 27.09.2013 року було визначено розмір заборгованості за кредитним договором станом на 28.05.2013 року, яка склала 2 209 270,29 грн. та складалась з: заборгованості за кредитом 618 573,68 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 620 851,16 грн.; заборгованість по комісії 60 000 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 804 404,01 грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процентна складова) 105 191,44 грн.

Банк в уточненій позовній заяві зазначав, що за період з 28.05.2013 року заборгованість позичальника за кредитом збільшилась за рахунок сплати страхових платежів відповідно до умов кредитного договору та станом на день пред`явлення позову складає 640 920,55 грн., що підтверджується наявною у справі випискою за рахунком.

У зв`язку з чим, позивачем було зменшено позовні вимоги та позивач просив стягнути заборгованість з відповідачів станом на 28.05.2013 року.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що має місце невиконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань з погашення кредиту, а тому у банку були підстави для звернення з цим позовом до суду.

18 лютого 2021 року відповідачі подали заяву про застосування наслідків спливу позовної давності,чим також підтвердили існування заборгованості за кредитом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц.

Тобто, звернувшись до відповідачів з вимогою у квітні 2013 року та до суду в липні 2013 року із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач реалізував своє право на дострокове стягнення з позичальника суми кредитної заборгованості та змінив строк основного зобов`язання, у зв`язку з чим з цього часу втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом та неустойку.

Судом першої інстанції встановлено, та це не заперечувалося сторонами у справі, що рішення про звернення стягнення на предмет застави не виконано, предмет застави не реалізований. Тобто право позивача є порушеним.

Право на звернення до суду за захистом, закріплене статтею 4 ЦПК України, кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Однак, як встановлено судом та підтверджується кредитним договором, сторони обумовили в договорі збільшений строк позовної давності щодо кредиту, винагороди, процентів, неустойки 5 років (пункт 4.5 кредитного договору).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Строк позовної давності діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згоду чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що банк звернувся до позичальника та поручителя з вимогою про повернення всієї суми боргу 02 квітня 2013 року (а.с. 131, т. 1), змінивши таким чином строк кредитування, який фактично сплив у травні 2013 року, а за твердженням позивача у червні 2016 року боржник у рахунок погашення кредитної заборгованості сплатив 7221,71 грн, що слід вважати визнанням позичальником боргу. Вчинення відповідачем указаних дій свідчить про переривання позовної давності в силу положень частини першої статті 264 ЦК України в частині вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитними коштами.

Врахувавши те, що умовами договору сторони обумовили збільшений строк позовної давності щодо кредиту, винагороди, процентів, неустойки 5 років, а також, врахувавши те, що банк, звернувшись у квітні 2013 року з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № DNМ0GА00005444, змінив строк виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що строк на звернення банку до суду з цим позовом сплив у квітні 2018 року, залишивши поза увагою доводи позивача про те, що позовна давність переривалась вчиненням відповідачами дій шляхом сплати 08 червня 2016 року (в межах позовної давності 5 років) заборгованості в розмірі 7 221,71 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку.

Таким чином, з урахуванням того, що строк виконання основного зобов`язання було змінено банком у квітні 2013 року, тому перебіг строку позовної давності для звернення до суду закінчувався у квітні 2018 року.

Проте, як вбачається із виписки за особовим рахунком ОСОБА_1 08 червня 2016 року було сплачено заборгованість по кредитному договору двома сумами по 7221,71 грн..

Згідно меморіального ордеру № BOGA8B10LG від 08.06.2016 року на рахунок ОСОБА_1 надійшло 14 443 грн. 42 коп. У меморіальному ордері платником зазначено надходження за позовом, погашення заборгованості. Одержувач ОСОБА_1 .

Згідно меморіальних ордерів від 08.06.2016 року у подальшому кошти у розмірі 14 443,42 грн. були перерозподілені у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 7 221,71 грн. та у рахунок погашення пені по кредитному договору у розмірі 7 221,71 грн.. Меморіальними ордерами від 08 червня 2016 року підтверджується погашення заборгованості за кредитним договором від 09.10.2007 року в сумі по 7221,71 грн. саме платником ОСОБА_1 (а.с.12 т.1, 62 т.3).

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів кому саме належить рахунок, з якого було перераховано кошти на рахунок ОСОБА_1 з позначенням надходження за позовом. Однак встановлення кому саме належить рахунок, з якого було перераховано кошти на рахунок ОСОБА_1 в даному випадку не має правового значення, оскільки доказуванню підлягає ким саме були перераховані кошти в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту.

В підтвердження того, що перерахування коштів в рахунок погашення за договором кредиту було проведено саме ОСОБА_1 позивачем надано виписку із особового рахунку ОСОБА_1 та меморіальні ордери про погашення заборгованості за кредитним договором, де значиться платником ОСОБА_1 ..

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", документ, який містить відомості про господарську операцію є первинним документом.

Первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку (п.42 Постанови Правління НБУ від 4 липня 2018 року №75 "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України").

А тому меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку, а отже, надані суду меморіальні ордери є належним, допустимим та достатнім доказом часткового погашення кредиту згідно умов Кредитного договору.

Виписка з банківського рахунку - це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів. Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Мінюсту від 12 квітня 2012 року № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання операцій та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Тобто, у виписці про рух коштів відображаються всі операції за картковим рахунком клієнта ОСОБА_1 , в т. ч., маються відомості щодо встановленого розміру кредитного ліміту, його зміну, зняття грошових коштів клієнтом, погашення ним заборгованості, поповнення свого рахунку, перекази коштів третім особам та зарахування кошів на його картки від третіх осіб.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо часткового погашення заборгованості відповідачем за кредитним договором 08 червня 2016 року.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем надано до суду первинний бухгалтерський документ - меморіальний ордер № BOGA8B10LG від 08.06.2016 року на суму 14 443,42 грн. на підтвердження здійсненого безготівкового розрахунку.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позову АТ Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором щодо усіх складових заборгованості, суд першої інстанції не звернув уваги на висновки, що наведені у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року про те, що умовами договору сторони обумовили збільшений строк позовної давності щодо кредиту, винагороди, процентів, неустойки 5 років, а також, врахувавши те, що банк, звернувшись у квітні 2013 року з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № DNМ0GА00005444, змінив строк виконання основного зобов`язання, суди дійшли передчасного висновку про те, що строк на звернення банку до суду з цим позовом сплив у квітні 2018 року, залишивши поза увагою доводи позивача про те, що позовна давність переривалась вчиненням відповідачами дій шляхом сплати 08 червня 2016 року (в межах позовної давності 5 років) заборгованості в розмірі 7 221,71 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку.Відповідно до яких справа за результатом розгляду касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» направлена на новий розгляд.

Висновок про те, що позивачем не надано доказів, що зазначені кошти були перераховані саме ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 категорично заперечує факт перерахування вказаних грошових коштів є необґрунтованим та спростовується встановленими обставинами.

Доводи про те, що відповідач заперечує, що зазначені кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом сплачувалися ним, є безпідставними. Оскільки доказів того, що проплата була проведена іншою особою без відома та без дозволу власника рахунку не надано. Як і не надано доказів того, що відповідач звертався до банку чи до слідчих органів, оспорюючи перерахування зазначених коштів з його рахунку в рахунок заборгованості за кредитом. Надані позивачем докази нічим не спростовані.

За встановлених обставин відбулося переривання строку позовної давності, а тому звернення позивача із зазначеним позовом 01.10.2020 року відбулося в межах позовної давності, яка закінчувалася в червні 2021 року.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду із вказаним позовом 01 жовтня 2020 року, банк пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених позовних вимог.

Посилання відповідачів, що Банком не надано належних доказів на переривання позовної давності, а саме сплати ОСОБА_1 коштів не спростовують наданий Банком розрахунок, виписку по рахунку та меморіальні ордери.

Пред`явивши в липні 2013 року позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок дострокового погашення всієї суми кредитної заборгованості банк змінив строк виконання основного зобов`язання, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, 08 червня 2016 року мало місце часткове погашення заборгованості за кредитним договором, з цим позовом банк звернувся до суду 01 жовтня 2020 року, в межах строку позовної давності, тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості за платежами, нарахованими в межах строку кредитування, в зв`язку з пропуском банком позовної давності.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З наданого розрахунку позивача вбачається,що до складу заборгованості, яку він просив стягнути з відповідачів, включено в тому числі пеню, нараховану банком станом на 28.05.2013 року,тобто на момент звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відтак в межах дії договору. Тому такі вимоги є законними.

Розмір заборгованості за кредитним договором станом на 28.05.2013 року становив 2 209 270,29 грн.,який складався з: заборгованості за кредитом 618 573,68 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 620 851,16 грн.; заборгованість по комісії 60 000 грн.;пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 804 404,01 грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процентна складова) 105 191,44 грн.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Пунктом 4.3 Договору кредиту встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+ 5% від суми позову.

Пунктом 7.4 Договору кредиту встановлено,що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту,позичальник сплачує банку пеню у розмірір 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн.

Таким чином сторонами договору кредиту погоджено сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафу. За таких обставин вимоги щодо стягнення основної суми боргу, а також відсотків, пені та штрафу, що нараховані станом на травень 2013 року, є обґрунтованими, оскільки суд встановив факт невиконання позичальником кредитних зобов`язань за договором кредиту,а умови договору повинні виконуватися сторонами. Розмір заборгованості є доведеним і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Суми заборгованості за кредитним договором відповідачем належним чином не спростовані та не надано власного контррозрахунку.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Судом першої інстанції встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 08 жовтня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до умов якого відповідач несе солідарну відповідальність перед позивачем за кредитним договором. Відповідно до пункту 11 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до п.12 договору порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (т.1 а.с.19).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Строк позовної давності щодо кредиту встановлено до червня 2021 року, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, кредит боржником не повернуто,тому поручитель несе солідарну відповідальність з боржником.

Враховуючи викладене, колегія суддів, встановивши, що Банком було змінено строк основного зобов`язання шляхом звернення із позовом про звернення на предмет іпотеки, та враховуючи, той факт, що ОСОБА_1 вносився платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом 08 червня 2016 року в розмірі 7221,71 грн, тобто з перериванням строку позовної давності, вважає, позовна заява Банку підлягає задоволенню із стягнення з відповідачів сум заборгованості станом на 28.05.2013 року, яка склала 2 209 270,29 грн., оскільки саме на зазначену дату Банк має право на стягнення заборгованості.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог банку та стягнення з відповідачів заборгованості.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.1,10 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, то у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору по 36453,47 грн. з кожного (за подання позовної заяви у розмірі 32737,83 грн., та 40169,11 грн. за подання апеляційної скарги, що разом складає 72906,94 грн.)

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 рокускасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року № DNM0GA00005444, яка станом на 28.05.2013 року складає 2 209 270,29 грн. з яких: заборгованості за кредитом 618 573,68 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 620 851,16 грн.; заборгованість по комісії 60 000 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 804 404,01 грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процентна складова) 105 191,44 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) витрати зі сплати судового збору по 36 453,47 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2024 року.

Судді: