КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/445/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року місто Київ

справа №376/2667/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Коваленка О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Сквирського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:

здійснити поділ спільного майна подружжя;

виділити їй у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , залишивши майно у спільній частковій власності;

виділити їй у власність 1/2 частку автомобіля марки Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , 2009 року випуску, білого кольору, залишивши майно у спільній частковій власності.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що з 28 жовтня 2006 року вона перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Сквирського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року.

Вказувала, що за час перебування в шлюбі за спільні кошти подружжям було придбано:

в 2012 році машину Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 ;

30 серпня 2018 року квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначала, що в досудовому порядку сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна подружжя.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , залишивши майно у спільній частковій власності.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1651,41 грн.

У решті позову відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 18 листопада 2021 року, арешт на автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, фургон малотоннажний-В, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований на ОСОБА_2 .

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила частково скасувати рішення в частині відмови щодо визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_2 та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля, без поділу в натурі.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у разі коли жоден із подружжя не вніс відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Вказувала, що при зверненні до суду за захистом своїх прав та в судовому засіданні, вона просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, яке набуте в період шлюбу за спільні кошти: квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 311 GDI, д.н.з. НОМЕР_2 без поділу в натурі та сплати компенсації.

Вважає, що її позиція щодо ефективного способу захисту її майнових прав була обрана вірно відповідно до приписів Верховного Суду.

06 листопада 2023 року від представника відповідача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилався на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Направила на адресу апеляційного суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність, вимоги апеляційної скарги підтримала.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у відсутність позивача відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та залишення майна у спільній частковій власності апелянтом не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про поділ автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що майно подружжя - автомобіль є неподільним об`єктом рухомого майна та позивач попереднього не внеслана депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а тому обрана позиція захисту прав позивача є неефективним способом захисту.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Положеннями частин 3, 4 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 3 ч.1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (справа №376/1022/20).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ними у 2012 році було придбано спільне майно, зокрема автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , 2009 року випуску, білого кольору.

На підтвердження своїх вимог позивач до позовної заяви долучила копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, яка зроблена лише з однієї сторони та не містить даних щодо дати реєстрації спірного автомобіля.

Також позивачем було надано звіт про оцінку колісного транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , 2009 року випуску, зроблений ФОП ОСОБА_3 , в якому датою видачі свідоцтва про реєстрації зазначено 16 жовтня 2019 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції стороною відповідача було надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 , 2009 року випуску.

З вказаного свідоцтва вбачається, що власником спірного автомобіля зазначений ОСОБА_2 , дата реєстрації 27 червня 2020 року.

При цьому, як встановлено з рішення Сквирського районного суду Київської області від 02 липня 2020 року у справі №376/1022/20, у травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Сквирського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що останнім часом відносини з ОСОБА_1 погіршилися, між ними зникло взаєморозуміння та взаємоповага, тривалий час сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство.

З викладеного вбачається, що транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 був зареєстрований за відповідачем в період, коли сторони вже не проживали разом та справа про розірвання шлюбу перебувала в суді.

Як вбачається з пояснень відповідача, наданих в суді першої інстанції, останній заперечував проти поділу автомобіля та вказував на те, що він придбав його за власні кошти в період коли сторони вже не проживали разом.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому позивачем доказів того, що спірний автомобіль був придбаний за спільні грошові кошти подружжя, ОСОБА_1 надано не було.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає, що автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI, д.н.з. НОМЕР_1 хоча і був придбаний у період шлюбу, однак не доведено, що він був придбаний за спільні кошти колишнього подружжя ОСОБА_4 , а тому вказане майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та відповідно, не підлягає поділу відповідно до положень СК України.

Таким чином, позовні вимоги про поділ автомобіля задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про поділ автомобіля, однак з помилкових мотивів, отже рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про поділ автомобіля підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ автомобіля змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: