КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи 362/2767/23 Головуючий у суді першої інстанції - Ковбель М.М.
Номер провадження № 22-ц/824/6235/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2023 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, відповідно до якого просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь: суму відшкодування у розмірі 81 800,10 грн в порядку регресу, суму стягнених судових витрат у розмірі 1 378 грн, суму сплачених Військовою частиною НОМЕР_1 судових зборів у розмірі 3 169,40: а саме 1 515,80 грн (за подання апеляційної скарги) та 1653,60 грн (за подання касаційної скарги), що разом становить суму у розмірі 86 347,50 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 був прийнятий на строкову військову службу до Військової частини НОМЕР_1 згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2013 року № 102.

Вказано, що відповідно до постанови Дарницького районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року по справі № 753/1865/14-п (провадження № 3/753/975/14) було встановлено, що 14 січня 2014 року приблизно о 13 годині 50 хвилин на площі Харківській в м. Києві водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Камаз», державний номерний знак НОМЕР_2 (який перебуває у віданні Військової частини НОМЕР_1 ), в порушення п. 13.1 ПДР України не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. Вказаною постановою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Позивач зазначає, що на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 18 травня 2017 року, постанови Київського апеляційного господарського суду від 16 серпня 2017 року по справі № 910/23/17, які були залишенні без змін постановою Вищого господарського суду України від 21 листопада 2017 року, Військова частина НОМЕР_1 виплатила на користь ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» суму 81 800,10 грн на відшкодування шкоди та 1 378,00 грн судового збору.

Таким чином, позивач вважає, що до Військової частини НОМЕР_1 у порядку регресу перейшло право вимоги на отримання компенсації матеріальної шкоди, що була стягнута з Військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 02 червня 2017 року по справі № 910/23/17 на користь ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» у розмірі 81 800,10 грн страхового відшкодування та суми судового збору у розмірі 1378 грн заподіяної Військовій частині НОМЕР_1 військовослужбовцем Збройних Сил України ОСОБА_1 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 січня 2014 року.

Також позивач просить стягнути понесені судові витрати, які були пов`язані з поданням апеляційної та касаційної скарги в межах судового розгляду справи № 910/23/17.

Враховуючи вищевикладене, Військова частина НОМЕР_1 просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для застосування строку позовної давності у даній справі. Так, позивач посилається на те, що Військова частина НОМЕР_1 виконала основне зобов`язання 02 березня 2021 року й саме із вказаної дати починає перебіг строку позовної давності, що передбачено положеннями ч.6 ст.261 ЦК України.

Апелянт наголошує, що підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Апелянт вказує, що право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулась виплата, а наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Вказано, що такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню.

Враховуючи вищевикладене, Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_3 підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

При апеляційному розгляді справи відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2013 року № 102 ОСОБА_1 був призваний на строкову військову службу та зарахований для її проходження у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с.7).

Згідно наказу ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 від 18 липня 2014 року №146 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та призначений на посаду водія автомобільного взводу роти матеріального забезпечення (а.с.8).

Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 21 серпня 2017 року №179 ОСОБА_1 звільнений з військової служби з 21 серпня 2017 року (а.с.9).

14 січня 2014 року приблизно о 13 годині 50 хвилин на площі Харківській в м. Києві водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Камаз», державний номерний знак НОМЕР_2 (який перебуває у віданні військової частини НОМЕР_1 ), в порушення п. 13.1 ПДР України не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Відповідно до постанови Дарницького районного суду міста Києва від 13 лютого 2014 року по справі № 753/1865/14-п (провадження № 3/753/975/14) ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.11).

З матеріалів справи вбачається, що 19 серпня 2017 року ОСОБА_1 на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 написав розписку, в якій повідомив, що йому відомо, що наразі проводиться претензійно-позовна робота, яка виникла в наслідок вчиненого ним ДТП, та що йому повідомлено, що на його ім`я до суду буде подаватися регресний позов з вимогою про відшкодування шкоди (а.с.10).

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 1 378 грн судового збору та 81 800,10 грн шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що трапилась 14 січня 2014 року на площі Харківській в м. Києві, за участю автомобіля марки «Камаз», (державний номерний знак НОМЕР_2 ) (власник автомобіля Військова частина НОМЕР_1 ), яким керував водій ОСОБА_1 та автомобіля «Фольксваген» (державний номерний знак НОМЕР_4 , ОС), яким керував водій ОСОБА_2 , внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «Фольксваген» (державний номерний знак НОМЕР_3 ), що був застрахований згідно договору страхування № 250577420.13 від 15 жовтня 2013 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18 травня 2017 року по справі №910/23/17 позов ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 81 800,10 грн та суми судового збору 1378 грн задоволений повністю. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» суму 81 800,10 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 378 грн (а.с.12-17).

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16 серпня 2017 року по справі № 910/23/17 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 18 травня 2017 року по справі № 910/23/17 залишено без змін (а.с.19-24).

02 червня 2017 року Господарським судом міста Києва по справі № 910/23/17 було видано наказ про примусове виконання рішення (а.с.35).

Постановою Вищого господарського суду України від 21 листопада 2017 року по справі № 910/23/17 касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 серпня 2017 року по справі № 910/23/17 залишено без змін (а.с.27-32).

Військова частина НОМЕР_1 виплатила на користь ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» суму 81 800,10 грн шкоди та 1 378 грн судового збору.

Так, 02 березня 2021 року було проведено примусове списання коштів з рахунків військової частини НОМЕР_1 у сумі 83 148,16 грн по КЕКВ 2800, дане списання підтверджено платіжним дорученням № 2 від 01 березня 2021 року, а також виписками військової частини НОМЕР_1 за 02 березня 2021 року (а.с.36).

Крім того, 23 березня 2021 року було проведено примусове списання коштів з рахунків військової частини НОМЕР_1 у сумі 29,94 грн по КЕКВ 2800, дане списання також підтверджено платіжним дорученням № 2800 від 22 березня 2021 року (а.с.37).

Отже, загальна сума стягнутих з Військової частини НОМЕР_1 на користь ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» коштів становить 83 178,10 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 , мотивував своє рішення тим, що до Військової частини НОМЕР_1 у порядку регресу перейшло право вимоги на отримання компенсації матеріальної шкоди, що була стягнута з Військової частини НОМЕР_1 на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 02 червня 2017 року по справі № 910/23/17 на користь ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» у розмірі 81 800,10 грн страхового відшкодування та суми судового збору у розмірі 1 378 грн заподіяної Військовій частині НОМЕР_1 військовослужбовцем Збройних Сил України ОСОБА_1 під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим, в оскаржуваному рішення суд зазначив, що позивачу було відомо про порушення його прав ще в 2017 році, що підтверджується доповідною запискою відповідача, якого повідомили про звернення з даним позовом до суду ще в 2017 році, самим рішенням суду - постановою Вищого господарського суду України від 21 листопада 2017 року по справі № 910/23/17 касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 було залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 16 серпня 2017 року по справі № 910/23/17 залишено без змін, а тому суд дійшов висновку, що строки позовної давності закінчилися в листопаді 2020 року. Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду з позовом лише в травня 2023 року, тобто через 6 років, а тому суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду із позовом після спливу трирічного строку позовної давності.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до положень статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Крім того, згідно статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Судом також було встановлено, що на час ДТП 14 січня 2014 року автомобіль марки «Камаз», державний номерний знак НОМЕР_2 (який перебуває у віданні Військової частини НОМЕР_1 ), застрахований не був.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок відшкодування позивачем Військовою частиною НОМЕР_1 суми заподіяної шкоди у розмірі 83 178,10 грн, було заподіяно шкоду державі у розмірі сплаченого військовою частиною відшкодування.

Питання щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців (на час виникнення спірних правовідносин) були врегульовані Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджено постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року (втратило чинність на підставі Закону № 160-IX від 03 жовтня 2019 року, далі - Положення).

Положення визначало підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

Згідно пункту 2 Положення, військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

За змістом пункту 3 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

Пунктом 7 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України (пункт 7 Положення).

Згідно п. 8 Положення залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Відповідно до п. 10 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Повна матеріальна відповідальність за шкоду військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, заподіяна з їх вини державі настає у разі умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій, дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети (п.13 Положення).

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 мав умисел на спричинення пошкоджень транспортному засобу «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_3 , а тому покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності суперечить нормам Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України№ 243/95-ВР від 23 червня 1995 року.

В свою чергу у цьому випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Положення, які є спеціальними порівняно з нормами Цивільного кодексу України (зокрема, стаття 1191 ЦК України), оскільки підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків врегульовано саме Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України№ 243/95-ВР від 23 червня 1995 року.

Згідно витягу з наказу ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 від 18 липня 2014 року №146 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом та призначений на посаду водія автомобільного взводу роти матеріального забезпечення. ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад 530 грн на місяць та надбавку за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% (а.с.8).

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 несе матеріальну відповідальність за завдану з необережності шкоду лише в частині розміру його грошового забезпечення, що відповідно до витягу з наказу ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 від 18 липня 2014 року №146 складає 795 грн.

Щодо посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності, то апеляційний суд керується наступним.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім того, згідно статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до положень абзацу 3 пункту 11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4 роз`яснено, що регресну вимогу може бути пред`явлено протягом трьох років із дня виконання зобов`язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивач Військова частина НОМЕР_1 виплатило відшкодування в березні 2021 року, а з позовом до суду звернулось в травні 2023 року, що свідчить про те, що позивачем не було пропущено трьох річний строк позовної давності для звернення до суду із даними позовними вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач сплатив судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2 684 грн, а подану апеляційну скаргу задоволено на 0,92%, то з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 24,69 грн.

Відповідно до положень частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2023 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) 795 грн (сімсот дев`яності п`ять гривень) на відшкодування заподіяної шкоди, та 24 грн 69 коп. понесених витрат по сплаті судового збору, а всього 819,69 грн (вісімсот дев`ятнадцять гривень 69 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком випадків визначених ст. 389 ч. 3 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв