Справа № 297/1389/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Фазикош Г.В., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (особи, яка не брала участі в справі) на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2021 року, ухвалене суддею Фейір О.О., в справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Кирияк Клари Миколаївни про визнання недійсним правочину

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Кирияк К.М. про визнання недійсним правочину.

Позов мотивований тим, що 21 листопада 2019 року він отримав перемогу на електронних публічних торгах ДП «Сетам» по придбанню об`єкта нерухомості житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був об`єктом іпотеки, і після cплати всіх необхідних платежів і оформлення всіх документів, 13 грудня 2019 року приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу Закарпатської області Гарапко Х.М. йому було видано свідоцтво про право власності на вказаний будинок, а також на земельну ділянку, на якій він розташований.

Однак при його вселенні у вказаний будинок ОСОБА_1 повідомив, що цей будинок йому не належить, і він має довіреність від власника будинку на вчинення будь-яких правочинів щодо нього. Вважає довіреність посвідчену приватним нотаріусом, зареєстровану в реєстрі за № 1889 фіктивним правочином, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оформляючи її знали, що ніяких правових наслідків такий правочин немає і не може мати, оскільки вказане в довіреності нерухоме майно на час її складання були предметом іпотеки згідно договору іпотеки № PCL-801/007/2007, укладеного 30 січня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 . Вказаний будинок та земельна ділянка перебували під арештом згідно виконавчого листа № 297/2469/18, виданого 26 березня 2019 року Берегівським районним судом. Не сплативши борг в сумі 2 558 871, 34 грн ЗАТ «ОТП Банк» ОСОБА_1 не зміг би від імені ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії з нерухомим майном, вказаним в довіреності.

Позивач просив суд визнати довіреність від 03 жовтня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом, зареєстровану в реєстрі за № 1889, недійсним правочином у зв`язку із її фіктивністю.

Рішенням Берегівського районного суду від 26 липня 2021 року позов задоволено.

Довіреність ОСОБА_3 від 03 жовтня 2019 року, посвідчену приватним нотаріусом, зареєстровану в реєстрі за № 1889, визнано недійсним правочином у зв`язку із його фіктивністю.

Стягнено з приватного нотаріуса Кирияк К.М. на користь держави 908,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорювана довіреність між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надана без наміру створення правових наслідків, оскільки нерухоме майно, вказане у довіреності, перебувало в іпотеці, та будь-яких правочинів щодо вказаного майна не могло бути вчинено ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 , що ОСОБА_3 було достеменно відомо у зв`язку із укладеним договором іпотеки, тому така довіреність відповідно до статті 234 ЦК України є фіктивною.

ОСОБА_1 (особа, яка не брала участі в справі) подав апеляційну скаргу та просив скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи порушення указаним судовим рішенням своїх прав, ОСОБА_1 посилається на те, що оспорювана довіреність укладена між двома особами, а саме ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , відтак оскаржуване судове рішення стосується безпосередньо їх прав та інтересів.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 17 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 (особи, яка не брала участі в справі) задоволено.

Рішення Берегівського районного суду від 26 липня 2021 року скасовано.

У позові ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 362,00 грн судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що спір про визнання недійсною довіреності, треба розглядати як спір, пов`язаний із уповноваженням однією особою іншою на вчинення певних дій і представлення інтересів, і наявність такої довіреності певним чином зачіпає права особи, яка звертається до суду за захистом свого права. Зміст і характер відносин між учасниками справи та встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджують, що спір у позивача існує саме з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 із приводу порушення ними права власності позивача на спірне домоволодіння унаслідок їх дій щодо підписання оспорюваної довіреності. Позовна вимога про визнання недійсною довіреності у зв`язку з її фіктивністю не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив відповідачем.

Наведені в апеляційній скарзі доводи в сукупності з наданими документами є достатніми для висновку про те, що оскарженим рішенням Берегівського районного суду від 26 липня 2021 року вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_1 щодо визнання недійсним правочину, при цьому ОСОБА_1 , як особа уповноважена оспорюванню довіреністю вчиняти певні дії, не була залучена до участі в справі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.10.2023 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 травня 2022 року скасовано. Справу № 297/1389/21 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У дане судове засідання ОСОБА_1 , його представник адвокат Мензак Ю.Ю. та відповідач приватний нотаріус Кирияк К.М. не з`явились.

Згідно довідки Укрпошти про причини повернення/досилання судової повістки ОСОБА_1 , то така повернута позаяк адресат відсутній за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відтак, ОСОБА_1 вважається повідомленим про час та місце судового засідання належним чином.

Представник ОСОБА_1 адвокат Мензак Ю.Ю. подав заяву про відкладення розгляду справи тому, що його довіритель хворіє і прагне взяти участь в судовому засіданні.

Зазначену заяву адвоката Мензак Ю.Ю. колегія суддів не визнає такою, що подана з поважних причин, оскільки не надано доказів того, що ОСОБА_1 хворіє, а тим більше не зазначено причин неявки самого адвоката Мензак Ю.Ю. в судове засідання.

Приватний нотаріус Кирияк К.М. також подала заяву про відкладення розгляду справи, але на думку колегії суддів, така не є перепоною для того, щоб не розглядати дану справу виходячи з того, що усі можливі доводи по справі нею зазначені.

Відтак, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін та інших учасників, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до приписів частини 2 статті 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у даному судовому засіданні.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України», § 47).

До того ж ЄСПЛ указав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, у межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», § 53, 55).

Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Право на апеляційне оскарження учасники справи та заінтересовані особи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхнім процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Право на суд, одним із принципів якого є право доступу до правосуддя в аспекті апеляційного оскарження ухвали місцевого суду, може бути обмежено з легітимною метою та із забезпеченням пропорційності, застосовуючи відповідні правові засоби, передбачені процесуальним законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11 рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Таким чином на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року у справі № 201/16327/16-ц (провадження № 61-43384св18) зроблено висновок, що «у справах за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним таких односторонніх правочинів як видача довіреності, належним відповідачем є особа, яка видавала довіреність, а не нотаріус чи нотаріальна контора».

У справі, що переглядається встановлено, що оспорювана довіреність від 03 жовтня 2019 року, посвідчена приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Кирияк К. М., видана ОСОБА_3 на право вчинення ОСОБА_1 правочинів щодо спірного житлового будинку садибного типу та земельної ділянки площею 0,2163 га, кадастровий номер :00:002:0109, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому ОСОБА_2 пред`явив позов про визнання недійсною довіреності ОСОБА_3 до приватного нотаріуса, який цю довіреність посвідчив.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову та стягнення з приватного нотаріуса судового збору оскаржив ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі в справі. Відповідач та ОСОБА_3 зазначене судове рішення не оскаржували.

Проте, наведені ОСОБА_1 обставини не можуть бути визнані апеляційним судом такими, що підтверджують факт вирішення судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні питання про його права, свободи та інтереси, оскільки, на час вирішення спору не існувало жодного матеріального зв`язку скаржника із вказаним нерухомим майном.

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. Проте апеляційним переглядом рішення місцевого суду не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що в суду першої інстанції був наявний безумовний обов`язок залучати ОСОБА_1 до участі у справі з підстав того, що ухвалене у цій справі рішення може зачіпати його права та охоронювані законом інтереси.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Таким чином, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, а відповідне судове рішення не переглядається по суті.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України у зв`язку із тим, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Зважуючи на викладене та керуючись приписами статей 352, 362, 367, 372, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який не брав участі в справі з підстав вирішення судом питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2021 року, закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 15 березня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: