Справа №345/6282/23
Провадження № 2/345/122/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.03.2024 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді Сухарник І.І.

з участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

встановив:

Позивач звернувся в суд з даним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики. Згідно розписки від 02.08.2022 ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 22 700,00 доларів США, які зобов`язався повернути терміном в 1 місяць, тобто до 02.09.2022. На даний час борг не повернуто, тому позивач в даному позові просить стягнути з відповідача 920833,75 грн., з яких: 830 139,00 грн. борг за розпискою (грошовий еквівалент у гривні станом на 02.08.2022); 65790,58 грн. інфляційні втрати; 24904,17 грн. 3% річних. Також просить стягнути судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Ухвалою суду від 07.12.2023 відкрито провадження в справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 17.01.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Зазначив, що боргова розписка є документом, що підтверджує факт укладання договору позики і факт передачі грошових коштів . Звертає увагу, що ОСОБА_2 не оспорює справжність розписки. Позов підтримує в повному обсязі, просить задовольнити.

Представник позивача адвокат Вороняк Г.Є. подала суду заяву про розгляд справи без її участі позов підтримує, просить задовольнити.

В судові засідання відповідач ОСОБА_2 також жодного разу не з`явився, 15.01.2024 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відрядженням. 02.02.2024 подав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з станом здоров`я. 02.02.2024 подав суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з бажанням ознайомитися з матеріалами справи, однак з матеріалами не ознайомився. 18.03.2024 до суду надійшла заява відповідача про розгляд справи у його відсутності. В даній заяві зазначив, що факт передачі такої суми позивачем є брехнею, адже більшу суму давав його брат.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики грошових коштів від 02.08.2022, згідно якого ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 22700,00 доларів США, які зобов`язався повернути терміном в 1 місяць. Укладення договору та факт передачі коштів підтверджується розпискою, яка підписана ОСОБА_2 у присутності свідків (а.с.4).

Доказів про погашення відповідачем суми заборгованості суду не подано.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання.

З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу розписки в позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем. Таким чином, судом встановлено право позивача вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання саме в такому розмірі, а не меншому.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Наведене передбачено статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 25 липня 2018 року в справі N 308/3824/16-ц, крім іншого, зазначив, що, незалежно від визначеної сторонами валюти боргу у зобов`язанні (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є виключно національна валюта України - гривня - у разі відсутності у сторін відповідної ліцензії НБУ. Таким чином, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу.

Згідно офіційного курсу НБУ валютний курс 1 долара США станом на 02.08.2022 становив 36,5686 грн. (36,57 грн.), тому позивачем сума боргу за розпискою визначена згідно офіційного курсу в грошовому еквіваленті в гривні 830139,00 грн. (22700,00 доларів США х 36,57 грн.).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. Статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості згідно розписки в сумі 830139,00 грн. (грошовий еквівалент у гривні) є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Також відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, як передбачено ч. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 65790,58 грн. за період з жовтня 2022 по жовтень 2023 роки, а також 3% річних в сумі 24904,17 грн. за один рік.

Суд враховує ч. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, та приходить до висновку про відмову у стягненні з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, оскільки вони нараховані за період з вересня 2022 року по жовтень 2023 року.

Окрім цього, судом встановлено, що позивач в даній справі поніс судові витрати в сумі 2000,00 грн. за надання правничої допомоги, що підтверджується договором-дорученням про надання правової допомоги від 28.11.2023 та квитанцією № 1/11 від 28.11.2023 (а.с.8, 9), та оплатив судовий збір в сумі 9208,33 грн. (а.с.3).

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог, а саме в розмірі 8301,39 грн., та витрати на правничу допомогу в сумі 1803,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_2 , заборгованість за розпискою від 02.08.2022 в розмірі 830139,00 гривень.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 8301,39 грн., та витрати на правничу допомогу в сумі 1803,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Головуючий