Дата документу 26.03.2024 Справа № 333/2395/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/2395/23 Головуючий у 1 інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/545/24 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Насонова Марина Сергіївна, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення коштів.

В обґрунтування позову зазначено, що 28.11.2022р. ОСОБА_1 знайшла оголошення щодо перевезення на окуповану територію, а саме, до м. Василівка, Запорізької області. З цією метою з 28.11.2022р. позивач почала вести листування у месенджері «Вайбер» з особою, яка формувала замовлення щодо поїздки із м. Запоріжжя до м. Василівка, а 05.12.2022р. частково перевела кошти в сумі 3500 гривень на карту Приватбанку ОСОБА_2 як аванс оплати за послуги перевезення. Станом на дату подання позовної заяви поїздка не відбулась, але гроші їй не повернуті. У зв`язку з чим просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 кошти за сплачену послугу перевезення у розмірі 3 500 гривень.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Насонова М.С., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи. У даному випадку вбачається, що відбулось скасування рейсу, за який нею на платіжну картку водія внесено аванс в рахунок оплати перевезення,

але кошти повернуті не були.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи відповідно до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України належним чином не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення грошових коштів, тобто, що борг виник у зв`язку із порушенням умов договору перевезення, тож безспірних доказів, які б підтверджували ці обставини, позивачем не надано. При цьому, суд вважав, що листування у месенджері не може бути прийнято в якості доказової бази при вирішенні справи.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України).

За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до матеріалів справи встановлено, 05 грудня 2022р. о 18:32:06 булоздійснено операцію «поповнення картки по номеру», карта отримувача « НОМЕР_1 », отримувач - « ОСОБА_2 », код отримувача « НОМЕР_2 », банк отримувача «ПриватБанк», рахунок отримувача « НОМЕР_3 », призначення платежу «переказ власних коштів», що підтверджується копією квитанції TS203442 від 05.12.2022р., яка міститься в матеріалах справи (а.с. 11).

Також, в матеріалах справи міститься роздруківка скріншотів листування з месенджеру «Viber» (а.с.12-39), з якої вбачається, що 28.11.2022р. позивач почала вести листування з особою, яка формує замовлення на перевезення до окупованої території, а саме щодо поїздки із м. Запоріжжя до м. Василівка, а 05.12.2022р. переказала авансовий платіж в сумі 3500 гривень на вказану цією особою карту Приватбанку на ім`я ОСОБА_2 як водія, який буде здійснювати перевезення.

З даного листування також вбачається, що перевезення із м. Запоріжжя до м. Василівка, за яке ОСОБА_1 перевела кошти на ім`я ОСОБА_2 у розмірі 3500 гривень, не відбулося, але гроші їй повернуті не були.

Згідно листа № 20.1.0.0.0/7-230511/13244 від 15.05.2023р., який міститься в матеріалах справи (а.с. 55), на запит суду АТ КБ «ПриватБанк» надав інформацію стосовно ОСОБА_2 : дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації (паспорт): АДРЕСА_1 ; засоби зв`язку: НОМЕР_4 . Судом як параметри запиту надано номер карти та рахунок отримувача, на який позивач перевела наразі витребувані кошти у розмірі 3 500 грн, та банком було підтверджено їх належність ОСОБА_2 .

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Так, судом першої інстанції зазначено, що переписка у програмі обміну інформацією «Viber» не може бути прийнята до уваги, оскільки неможливо ідентифікувати осіб, що здійснюють переписку, а також наявна технічна можливість здійснення зміни зазначеної інформації, а тому скріншот листування, наданий позивачем, суд не прийняв як доказ у справі.

Проте колегія з цього приводу лише частково погоджується з судом стосовно загального правила, але вважає, що оцінка такого документа має проводитись в кожній конкретній справі з урахування іншої доказової бази, на що вказує наступне.

У постанові Верховного Суду у справі № 761/12924/22 викладена позиція стосовно того, що роздруківка скріншотів переписки у месенджері не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Такий же висновок мається у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21, де зазначено, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Проте, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне електронне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Саме така ситуація відслідковується в цій справі, де одночасно з листуванням у

«Viber», з якого чітко вбачається зміст правовідносин, мається інший доказ - оплата на розрахунковий рахунок водія за послуги перевезення.

Так, із наданого позивачем скріншоту листування у «Viber» із особою, яка формува-

ла замовлення на перевезення з м. Запоріжжя до окупованого м. Василівки Запорізької області, вбачається, що вона замовляла надання їй послуги перевезення на окуповану територію України, де проживає її сім`я, та бронювала місце у транспортному засобі на виїзд у грудні 2022 року. Вказана особа, з якою велись перемовини з цього питання, внесла її до списків та надала їй реквізити платіжної картки водія ОСОБА_2 , який мав виконувати перевезення, на яку позивачем було здійснено перерахування коштів у розмірі 3500 грн як передплату за перевезення. Вказані кошти були отримані відповідачем на його карту, що підтверджується платіжним документом, наданим позивачем, та інформаційним листом Приватбанку. Однак повернути передплату у зв`язку з невиконанням умов перевезення позивач не може, а у скріншоті листування зазначено, що водій відмовляється це зробити добровільно.

Отже, відповідач відмовився від повернення коштів, що також було зазначено у вказаному листуванні, та відповідач цих обставин не оспорював в ході розгляду справи.

При вирішенні даного спору, колегія приймає до уваги те, що згідно паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно зареєстрована у АДРЕСА_2 .

При цьому, колегія додатково враховує, що ОСОБА_1 у період з 18 листопада 2022 року знаходилася у місті Запоріжжя, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.11.2022р. № 2327-, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 10).

Таким чином, колегія, проаналізувавши вище наведені обставини, приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 дійсно мала намір поїздки до м. Василівка, оскільки на той момент перебувала у м. Запоріжжі, а її сім`я знаходилась в м. Василівка, що слідує з того ж листування.

Також в матеріалах справи міститься квитанція про сплату коштів в розмірі 3500,00 грн. із зазначенням прізвища ім`я та по-батькові особи, на чий рахунок надійшли дані кошти, яким є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Крім того, колегія додатково враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» підтвердив особисті дані ОСОБА_2 , надавши інформацію, згідно з якою останній зареєстрований у АДРЕСА_1 , та є держателем картки, на яку здійснено вище вказаний переказ.

Також, із листування у «Вайбер» вбачається, що посередник, який формував дане перевезення, отримавши дані про передплату ОСОБА_1 послуг з перевезення у розмірі 3500,00 грн, підтвердила, що це дійсно є передплатою за здійснення перевезення до м. Василівка, та кошти надійшли саме ОСОБА_2 як водію, що мав виконувати замовлення.

Колегія приймає до уваги, що після введення воєнного стану до окупованого м. Василівка Запорізької області потрібно було виїзжати в окремому порядку, оскільки офіційні перевезення не здійснювались. Тож особи, сім`ї яких проживали на окупованих територіях, мали можливість тільки в приватному порядку через замовлення перевезення та отримання дозволів виїхати на тимчасово окуповану територію. Тобто у такий спосіб, як оформлювався позивачем.

З листування вбачається, що особа, яка формувала перевезення, зазначала про ціну послуги з перевезення - 7000 грн, про передплату в сумі 3500 грн, і після передплати по-

ловини вартості послуги вона відправить скріншот даних автомобіля та водія.

Скріншот сплати даної послуги у розмірі 3500,00 грн було відправлено позивачем даній особі у месенджері «Вайбер», який ця особа та сам водій вважали передплатою за послугу.

Колегія зауважує, що в даній переписці особа, яка формувала перевезення, визнає, що отримала саме передплату за послуги перевезення на окуповану територію на ім`я ОСОБА_2 . Але зазначає, що з незалежних від перевізника підстав перевезення не може бути здійснене, водій кошти повертати відмовляється.

Крім того, в даній переписці йдеться мова про те, що особа, яка здійснює листува-

ння, тільки підшукує пасажирів, а кошти перераховувалися на ім`я водія ОСОБА_2 , а він, в свою чергу, категорично заперечує проти повернення коштів.

До того ж, колегія зауважує, що дані про реквізити водія ОСОБА_2 , на які слід здійснити авансовий платіж, надала саме особа, яка формувала перевезення.

З 15 грудня 2022 року по теперішній час в`їзду, як і виїзду до/з міста Василівка не здійснюється, що є загальнодоступною інформацією.

Отже, вбачається, що правовідносини відбувалися з приводу перевезення до м. Василівка, передплата здійснювалася саме за послугу перевезення на окуповану територію, проте таке перевезення не відбулося, що підтверджується подальшим листуванням з приводу повернення коштів і відмовою у поверненні даних коштів.

Дані правовідносини доводяться у сукупності вище наведеним листуванням та платіжним документом щодо передплати позивачем послуг, які замовлялися через Вайбер на формування поїздки з водієм ОСОБА_2 .

Відповідно до приписів статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала ( ч. 1).

У відповідності з ч. 2 вказаної норми, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У частині 3 статті 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосо-вуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) ви- требування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Заявляючи позов, ОСОБА_1 як підставу повернення коштів визначила договірні відносини з перевезення, за які вона заплати аванс, але не отримала ці послуги. Тому просила повернути кошти як сплачений аванс за послуги, які їй надані фактично не були.

Проте вказані обставини свідчать про те, що, оскільки перевезення оформлювалось у не передбачений законом спосіб з урахуванням обставин, що склались через вторгнення рф та окупацію частин територій України, зокрема, м. Василівка Запорізької області, то в даному випадку колегія вважає, що кошти, які просить стягнути позивач, це є безпідставно отримані кошти, оскільки підстава для їх сплати в подальшому відпала, тоб-

то перевезення позивача до м. Василівка не відбулося.

Колегія суддів приймає до уваги, що згідно довідки про доставку повідомлення у додаток «Viber» судові повістки про виклик до суду ОСОБА_2 отримував особисто на номер телефону НОМЕР_4 (а.с.64, 71).

Тобто, відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про слухання даної справи, проте будь-яких заперечень усних або письмових стосовно даної справи не надавав.

Крім того, ОСОБА_2 був викликаний до суду через оголошення, розміщене на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.59, 67, 72, 105), що відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з моменту розміщення оголошення про виклик в судове засідання учасник справи вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що надана переписка у вигляді скріншотів з месенджеру «Вайбер» відображає все листування у повному обсязі, а не лише його окремі фрагменти.

За даних обставин, у колегії суддів була можливість відповідної перевірки даної переписки, та надання оцінки змісту всього листування.

Крім того, із наданих копій роздруківок можливо встановити дати повідомлень та ідентифікувати осіб, про яких йдеться у переписці, їх особисті дані, а також встановити характер дійсних правовідносин, що виникли в цій справі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши зібрані у справі докази у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо наявності правових підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження обставин, про які вона зазначає у позовній заяві. В даному випадку, оскільки замовленого перевезення не відбулося, та зворотнього також не було доведено відповідачем, то позивач має право на повернення сплачених за ці послуги грошових коштів як таких, що безпідставно утримуються відповідачем.

У справі, яка переглядається, встановлені фактичні обставини вказують на те, що ОСОБА_2 належним чином не виконав своїх обов`язків з перевезення пасажира ОСОБА_1 , вартість передплати за перевезення в розмірі 3500 грн позивачу не повернуто, тож ці гроші слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Зважаючи на все вище наведене, колегія відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та ухвалює постанову про задоволення позову, оскільки задля ефективного захисту порушеного права позивача вважає можливим в цій справі застосувати положення статті 1212 ЦК України, на яку не посилалась позивач, але яка регулює спірні правовідносини, що не буде виходом за межі позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач ОСОБА_1 не сплачувала судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, то у зв`язку із задоволенням її позову судовий збір слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави у розмірі 1610,40 грн. за подання позовної заяви та 2 415,60 грн. за подання апеляційної скарги, а всього - 4 026 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник - адвокат Насонова Марина Сергіївна задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриману грошову суму у розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в сумі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова прийнята, складена та підписана 26 березня 2024 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова