КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/4628/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 березня 2024 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Паламарчук Наталії Володимирівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування інфляційних втрат та відсотків річних, -

УСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду в позовом до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування інфляційних втрат та відсотків річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між сторонами 11 травня 2016 року був укладений договір позики на суму 7 306 879,79 грн, що еквівалентно 290 000 доларів США, строк повернення коштів до 01 червня 2016 року.

Сторони домовились, що у випадку прострочення позичальником позики, він на вимогу позичкодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 15% річних від простроченої суми.

Відповідач борг повернув частково, сплативши 05 червня 2018 року гроші в сумі 699 780 грн, що еквівалентно 25 000 доларів США, залишок заборгованості склав 265 000 доларів США.

29 листопада 2019 року Голосіївським районним судом міста Києва було ухвалене рішення, згідно з яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 11 травня 2016 року в сумі 7 139 789 грн, тобто еквівалент 265 000 доларів США, 15% річних за період з 02 червня 2016 року по 08 серпня 2019 року в сумі 2 177 851,33 грн, тобто еквівалент 86 905,48 грн, судові витрати в сумі 8 810 грн.

Зазначене рішення набрало законної сили 29 листопада 2019 року.

Під час примусового виконання рішення (виконавче провадження № 60886079) з відповідача були стягнуті грошові кошти на загальну суму 6 682 879,96 грн (21.12.2019 - 19 005,32 грн, 13.01.2020 - 1 520,50 грн, 23.03.2020 - 6 662 354,14 грн)

Стягнуті в примусовому порядку кошти були в першу чергу зараховані на погашення судових витрат в сумі 8 810 грн, потім були погашені 15% річних 21.12.2019 - 10 195,32 грн, 13.01.2020 - 1 520,50 грн, 23.03.2020 - 2 166 135,51 грн, в рахунок основної суми боргу 23.03.2020 сплачено 4 496 218,63 грн.

Станом на 23 березня 2020 року залишок несплаченої суми боргу становив 2 643 570, 37 грн, яка станом на день звернення до суду з цим позовом не сплачена.

Відповідно до приписів ст. 625 ЦК України та з урахуванням того, що сторонами договору позики встановлений інший розмір процентів 15%, відповідач повинен сплатити позивачу 15% річних за період з 09 серпня 2018 року по 15 листопада 2022 року в сумі 3 283 183,02 грн та інфляційні втрати від простроченої суми основного боргу за період з 30 листопада 2019 року по 15 листопада 2022 року в сумі 1 177 785,02 грн.

Посилаючись на вказані обставини просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 :

- інфляційні втрати за період з 30 листопада 2019 року по 15 листопада 2022 року в сумі 1 177 785,02 грн;

- 15% річних за період з 09 серпня 2018 року по 15 листопада 2022 року в сумі 3 283 183,02 грн;

- судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 477 340,80 грн та судові витрати в розмірі 1 327,34 грн. Решту позовних вимог залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Паламарчук Н.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та викласти абзац 2 резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 512 839,69 грн, 15 % річних у розмірі 2 995 287, 34 грн, судові витрати у розмірі 9 675,90 грн.»

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом неповно з`ясована обставина, яку суд визнав встановленою, а саме розмір інфляційних втрат за період з 30.11.2019 по 23.02.2022. При цьому за розрахунком суду останні становлять 477 340,80 грн.

Проте суд зробив такий розрахунок за неповного з`ясування обставин, яким обґрунтовувались позовні вимоги, а саме наявністю різної суми заборгованості за вказаний період (за період з 30.11.2019 по 22.03.2020 - 7 139 789 грн, з 24.03.2020 по 23.02.2022 - 2 643 570,37 грн), у зв`язку з чим зазначений судом першої інстанції розмір інфляційних втрат не є доведеним.

Вказує, що судом неправильно застосовано ст. 625 ЦК України, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 15% річних за період з 09.08.2018 по 23.02.2022 у розмірі 2 995 287,34 грн. Оскільки в розписці від 15.05.2016 встановлено розмір процентів від простроченої суми - 15 % річних.

Вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, оскільки справа не є подібною та в зазначених справах різні фактичні обставини, а також у даній справі не встановлені виключні (надзвичайні) обставини для відмови у задоволенні відповідної позовної вимоги.

Звертає увагу, що допущені судом порушення норм матеріального і процесуального права також вплинули на визначення розміру судових витрат.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 360 ЦПК України).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Паламарчук Н.В. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гутарін Я.М. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 11 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 7 306 879,79 грн, що еквівалентно 290 000 доларів США, строк повернення коштів без процентів до 01 червня 2016 року.

Також сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання у доларах США, який повертається позивачем у гривнях і визначається за міжбанківським курсом продажу доларів США, взятий зі сторінки УкрДілінг (Українського міжбанківського ринку) + 7%. Якщо з якихось причин не можливо буде встановити курс продажу доларів США УкрДілінг, то береться офіційний курс долару США до гривні, встановлений НБУ +8%.

Також сторони визначили, що у випадку прострочення позичальником позики, він на вимогу позичкодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 15% річних від простроченої суми.

Зазначені обставини підтверджуються копією розписки від 11.05.2016 року.

Встановлено також, що 29.11.2019 заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва по справі №752/16838/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 11.05.2016 року в сумі 7 139 789 грн, тобто еквівалент 265 000 доларів США, 15% річних за період з 02.06.2016 по 08.08.2019 в сумі 2 177 851,33 грн, тобто еквівалент 86 905,48 грн, судові витрати в сумі 8 810 грн.

Зазначене судове рішення набрало законної сили 29.11.2019 року.

13.12.2019 року ОСОБА_1 отримав виконавчий лист, який звернув до примусового виконання.

В рамках виконавчого провадження № 60886079 з ОСОБА_2 були стягнуті грошові кошти на загальну суму 6 682 879,96 грн (21.12.2019 - 19 005,32 грн, 13.01.2020 - 1 520,50 грн, 23.03.2020 - 6 662 354,14 грн), що підтверджується копією листа приватного виконавця Білоконь М.В. від 14.11.2022 року № 434.

Згідно з розрахунком позивача, інфляційні втрати за період з 30.11.2019 по 15.11.2022 року складають 1 177 785,02 грн, а 15% річних за період з 09.08.2018 по 15.11.2022 - 3 283 183,02 грн від суми заборгованості в розмірі 2 643 570,37 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на правовідносини, які виникли між сторонами поширюються положення ст. 625 ЦК України, оскільки відповідачем не виконано грошове зобов`язання, що виникло на підставі рішенняГолосіївського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року. Визначаючи розмір інфляційних втрат суд виходив із розміру грошового зобов`язання, яке залишилося не виконаним.

Залишаючи без задоволення вимогу щодо відшкодування 15 % річних за період з 09.08.2018 по 15.11.2022, суд послався на неспівмірність заявлених до стягнення суми процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання та вважав справедливим і пропорційним обмежити розмір відсотків, які стягнуті відповідно до заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29.11.2019.

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись з такими висновками.

За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2, ч. 5 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

У ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З матеріалів даної справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року у справі №752/16838/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15% річних від простроченої суми за період прострочення з 02.06.2016 року по 08.08.2018 року 2 177 851,33 грн.

З огляду на вказане, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення 15% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 09.08.2018 року по 28.11.2019 року на суму 51 947,26 доларів США, які не охоплюються рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року у справі №752/16838/18, є обґрунтованими, випливають з умов договору позики, укладеного між сторонами, у зв`язку із чим вказана сума підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на вказані обставини належної уваги не звернув, не перевірив доводів позивача в цій частині, внаслідок чого неправильно розрахував суму боргу та безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає також обґрунтованими доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції не звернув увагу в повній мірі на те, що позивачем було наведено розрахунок інфляційних витрат, з урахуванням різної суми заборгованості за різний період.

Так, матеріалами справи підтверджується, що в порядку примусового виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року у справі №752/16838/18 з відповідача на користь позивача було стягнуто та перераховано на рахунок позивача наступні кошти: 21.12.2019 року - 19005,32 грн, 13.01.2020 року - 1520,50 грн, 23.03.2020 року - 6 662 354,14 грн, що разом становить 6 682 879,96 грн.

При цьому, перерахована позивачеві сума була розподілена у такій черговості:

1) 8 810,00 грн - судовий збір (погашено 21.12.2019р.);

2) 2 177 851,33 грн - 15% річних за період з 02.06.2016 по 08.08.2018 (погашення відбулось частинами: 21.12.2019 - 10 195,32 грн, 13.01.2020 - у розмірі 1520,50 грн, 23.03.2020 - у розмірі 2 166 135,51 грн);

3) 4 496 218,63 грн - в рахунок погашення основної суми боргу (погашення відбулось 23.03.2020).

З огляду на вказане, розрахунок інфляційних втрат повинен бути здійснений за періодами: з 30.11.2019 по 22.03.2020 на суму боргу визначену судовим рішенням, а саме - 7 139 789,00 грн; та з 24.03.2020 по 23.02.2022 - на залишок непогашеної суми боргу, визначеної судовим рішенням, а саме- 2 643 570,37 грн.

Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги наведений позивачем в апеляційній скарзі розрахунок інфляційних втрат, за вказані періоди, оскільки він є правильним, здійснений з урахуванням дійсних індексів інфляції за вказаний період.

Таким чином, інфляційні витрати позивача за період з 30.11.2019 по 23.02.2022 становлять 512 839,69 грн.

Зазначене свідчить, що наведений судом першої інстанції розрахунок інфляційних втрат не є обґрунтованим, у зв`язку з чим, зазначена в резолютивній частині рішення суду сума інфляційних втрат підлягає зміні.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині безпідставності відмови суду у стягненні 15% річних від простроченої суми в порядку статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, в статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що "за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню".

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 15% річних за прострочення виконання зобов`язання, оскільки нараховування передбачених договором позики процентів за прострочення виконання зобов`язання припинилось у зв`язку із ухваленням судового рішення про стягнення заборгованості. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання шляхом стягнення 3% відсотків річних.

Виходячи з суми заборгованості, а саме: за період з 30 листопада 2019 року по 22 березня 2020 сума заборгованості 7 139 789 грн та за період з 20 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року сума заборгованості 2 643 570,37 грн.

Розмір 3% річних за вказаний період із розрахунку на суму заборгованості 7 139 789 грн

З 30.11.2019 до 31.12.2019, (Кількість днів) 32, сума боргу 7 139 789 *3 % складає 18 778,62 грн.

З 01.01.2020 до 22.03.2020, (Кількість днів) 82, сума боргу 7 139 789 *3 % складає 47 988,75 грн., що разом становить 66 767,37грн.

Розмір 3% річних за вказаний період із розрахунку на суму заборгованості 2 643 570,37 грн

З 23.03.2020 до 31.12.2020, (Кількість днів) 284, сума боргу 2 643 570,37 *3 % складає 61 538,85 грн.

з 01.01.2021 до 31.12.2021, (Кількість днів) 365, сума боргу 2 643 570,37 *3 % складає 79 307,11 грн.

з 01.01.2022 до 23.02.2022, (Кількість днів) 54, сума боргу 2 643 570,37 *3 % складає 11 733,11 грн, що разом становить 152 579,07 грн.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 219 346,44 грн.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд також доходить висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених останнім витрат на оплату судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 21 311,78 грн.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині інфляційної складової боргу та частковому задоволенню позовних вимог в частині нарахування процентів річних.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Паламарчук Наталії Володимирівни задовольнити частково.

Скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 рокув частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків річних від суми боргу. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позов частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15% річних за період з 09.08.2018 по 28.11.2019 в розмірі 51 947, 26 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти України гривні за офіційним курсом НБУ станом на дату ухвалення судового рішення становить 2 037 880 (два мільйони тридцять сім тисяч вісімсот вісімдесят) гривень 62 коп., а також 3% річних у розмірі 219 346 (двісті дев`ятнадцять тисяч триста сорок шість) грн 44 коп.

Змінити рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 серпня 2023 рокув частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат змінити, збільшивши розмір стягнення з 477 340, 80 грн до 512 839 (п`ятсот дванадцять тисяч вісімсот тридцять дев'ять) гривень 69 коп.

В задоволенні решти вимог апеляційної скарги - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені останнім витрати на оплату судового збору в розмірі 21 311 (двадцять одну тисячу триста одинадцять) гривень 78 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 квітня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.