ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3037/24 Справа № 211/2569/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2023 року, ухваленого суддею Ткаченко С.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 26 грудня 2023 року,

УСТАНОВИВ

У травні 2015 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який в подальшому уточнили.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначили, що 13.08.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KRK0GA00150911, згідно з умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 10123,00 доларів США на термін до 11.08.2017 року.

13.09.2011 року було укладено Додаткову угоду до кредитного договору №KRK0GA00150911 від 13.08.2007 року. Сума заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди зменшено на 1942,26 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0,00 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 1942,26 доларів США.

Також в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13.08.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Однак, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав належним чином, отриманий кредит та відсотки за користування ним не сплачує, у зв`язку з чим станом на 18.05.2018 року заборгованість становить у розмірі 25870,50 доларів США, в тому числі: заборгованість по тілу кредиту в сумі 6858,25 доларів США, заборгованості по відсоткам за користуванням кредитом в сумі 6013,42 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 743,85 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в сумі 12254,98 доларів США.

Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, тому кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, таким чином заборгованість до стягнення становить 6 962,52 доларів США, а саме 6 858,25 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 104,27 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Відповідно до п.5 Договору поруки позивачем направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором №KRK0GA00150911.

Згідно п.6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання зазначені в письмовій вимозі протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.

Вимога, яка була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, була залишена без задоволення.

Отже на основі викладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 6 962,52 доларів США, що за курсом 26,18 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.05.2018 року станом на 18.05.2018 року становить суму 182278,77 грн., яка складається з наступного: 6 858,25 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 104,27 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

У свою чергу ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 звернулись до суду з зустрічною позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними додаткової угоди до кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, який в подальшому уточнили.

В обґрунтування уточненого зустрічного позову, зазначили, що відповідно до п.7.1. Кредитного договору кредит надається шляхом видачі, готівкових коштів з каси Кредитодавця у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 9000 доларів США, а також суму у розмірі 1123 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору.

Відповідно до п.1.2 договору ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92 відсотка на місяць, що нараховується на суму залишку заборгованості за кредитом, тобто 11,04 % річних. Період сплати вважається період з 13 по 17 число кожного місяця. Щомісячний платіж становить 142 (сто сорок два) долара США 96 центів. Ціль кредитування визначено - споживчі цілі.

На забезпечення виконання вказаного договору між відповідачем, мною та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №KRK0GA00150911 від 13 серпня 2007 р.

ОСОБА_1 сплачувалися всі необхідні платежі, поки через складні життєві обставини він вимушений був деякий час перебувати у місцях позбавлення волі. У зв`язку з тяжким матеріальним станом його сім`ї через відсутність його вдома, у нього виникла заборгованість зі сплати кредитного зобов`язання.

26.11.2010 року банком був поданий до ОСОБА_1 позов про звернення стягнення на заставлене майно будинок АДРЕСА_1 в якому проживала його дружина ОСОБА_3 разом малолітнім сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (справа №2/782/11).

Через погрози зі сторони банку відібрати домоволодіння, єдине їх житло, дружині було запропоновано нібито реструктуризацію боргу на що остання погодилася, і про це не оповістила ОСОБА_1 .

Так, ОСОБА_3 , перебуваючи у тяжкому матеріальному та знервованому стані, через загрозу втратити житло, попрохала ОСОБА_1 , щоб він надав їй від свого імені довіреність якою вона могла б представляти його інтереси в усіх державних та не державних органах нібито для реєстрації спільного сина ОСОБА_4 за місцем проживання.

08.09.2011 року нічого поганого не підозрюючи в діях своєї дружини, ОСОБА_1 надав їй довіреність.

13.09.2011 року банк, не повідомив ні ОСОБА_1 , ні поручителя ОСОБА_2 про зміну істотних умов договору, укладає нібито з ОСОБА_1 . Додаткову угоду до кредитного договору №KRK0GA00150911 від 13.08.2007 року, яку підписує за довіреністю ОСОБА_3 .

Про наявність додаткової угоди до кредитного договору ОСОБА_1 дізнався у судовому процесі у 2017 році.

Згідно п.7.1. Додаткової угоди до кредитного договору банк зобов`язується надати «Позичальнику» кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 13.08.2007 до 11.08.2017 року включно, у вигляді кредитної лінії кредиту у розмірі 12 558,23 доларів США, на споживчі цілі, а також суму у розмірі 4 681,23 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку передбачених п.п.2.1.3 даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Тобто з 13.08.2011 року відсоткова ставка за кредитом збільшилась згідно з укладенням додаткової угоди до даного договору з 11,04 % річних до 13,08 % річних. Хоча фактично збільшення відсоткової ставки відбулося набагато раніше, у відповідності до розрахунку заборгованості наданих відповідачем до суду, а саме з 28.11.2008 року.

Вважають, що дана Додаткова угода до кредитного договору суперечить закону України, виходячи з наступного: По-перше: ОСОБА_1 не отримував через касу банку суми у розмірі 12 558,37 доларів США. По друге: додаткова угода суперечить законодавству України по захисту прав споживачів, банком в порушення закону не було виконано переддоговірну роботу з позичальником та поручителем.

Відповідно до ст.1 Закону „Про захист прав споживачів" - споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Тому, надання коштів банком за вказаним Договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту.

ОСОБА_1 з боку Банку не надано жодної інформацію про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформації вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання Позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.

Порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору, а саме порушення вимог статті 525 ЦК України, є підставою для визнання Кредитного Договору недійсним.

Дана додаткова угода не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов Договору, більше того договір містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку Позичальника, а саме Пунктом 2 Додаткової угоди передбачено, що у разі порушення Позичальником будь - якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує штраф у розмірі 1 942 доларів США 26 центів. Пунктом 6 Додаткової угоди передбачено сплату неустойки: у розмірі 100 відсотків від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; у розмірі 100 відсотків від розміру неналежно сплачених винагород, передбачених договором.

Спірна угода не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору, це є суттєвою умовою (ст.628 ЦКУ), через що Договір в цілому, суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, ОСОБА_1 не було укладено жодного договору страхування, крім договору особистого страхування від 13.06.2007 року який пролонгується кожного року до погашення кредитної заборгованості та за яким він сплачує страховий платіж у розмірі 227, 25 грн. Тому розмір 4 681.23 доларів США виданий нібито на сплату страхових внесків, згідно п.7.1 Додаткової угоди до кредитного договору є несумірний з виплатою страхового внеску, який він сплачує.

Вважають, що відповідач умисно погіршив умови кредитного договору, знаючи про тяжкий матеріальний стан.

Також Додаткова угода до кредитного договору суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов`язаннями між позивачем та відповідачем в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання позивачем долару США як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 Цивільного кодексу України. Правочин, який суперечить законодавству є недійсним.

Пунктом п.5.2 Кредитного договору передбачено, що договір може бути змінений у встановленому цим Договором порядку. Після видачі Заставної зміни і доповнення можуть вноситися до цього Договору лише після анулювання Заставної і видачі нової Заставної, а також реєстрації нової Заставної у державному реєстрі іпотек. Також у випадку односторонньої зміни умов цього Договору банком, як передбачено цим договором, та за умови, що банк залишається власником Заставної, позичальник та іпотекодавець протягом 5 (пяти) робочих днів з дати отримання відповідного повідомлення банку укладають договір про анулювання Заставної і видачу нової Заставної. Банк реєструє нову заставну у Державному реєстрі іпотек.

У 2008 році в односторонньому порядку була збільшена банком відсоткова ставка з 11,04% річних до 13,08% річних, про що дізналися лише у 2015 році з матеріалів судової справи, однак анулювання Закладної і видача нової Закладної не відбулася, як того вимагають умови Кредитного договору.

13.09.2011 р. при укладенні Додаткової угоди до кредитного договору анулювання Закладної і видача нової Закладної також не відбулося, тим більше що поручителя ОСОБА_2 навіть не було про це повідомлено.

Тим більше відповідно до п.13 договору поруки, укладених між банком та поручителем ОСОБА_2 , яка зобов`язалася відповідати за виконання ОСОБА_1 договірних зобов`язань по договору про надання споживчого кредиту №KRK0GA00150911 від 13.08.2007 року, кредитор (Відповідач) не вправі без згоди Поручителя змінювати умові кредитного договору, оскільки внаслідок цього збільшується обсяг її відповідальності.

Однак, банк в односторонньому порядку, без згоди поручителя, підвищив відсоткову ставку за кредитним договором з 11,04% до 13,08 %, та збільшив обсяг наданих ним кредитних коштів з 9000 доларів США до 12 558,23 доларів США, та збільшив обсяг санкцій щодо позивача, що дає підстави, відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, вважати поруку - припиненою, а договір іпотеки недійсним.

Також у відповідності до п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правлінь Національного банку України від 10.05.2007 року №168, передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики за цим договором несе споживач. Ніякого попередження про це вони не отримували.

Вважають, що спірна Додаткова угода була укладена на вкрай не вигідних умовах під впливом тяжких обставин, що за змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

З огляду на викладене просили суд визнати недійсними Додаткову угоду до кредитного договору №KRK0GA00150911 від 13.08.2007 року, Договір поруки №KRK0GA00150911 від 13.08.2007 року та Договір іпотеки дому від 13.08.2007 року.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2023 року позовні вимоги за первісною позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №KRK0GA00150911 від 13.08.2007 року станом на 18.05.2018 року в загальному розмірі 6 962 доларів США 52 центи, яка включає: заборгованість за тілом кредиту - 6 858 доларів США 25 центів, заборгованість по процентам за користування кредитом - 104 доларів США 27 центів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 911 (дев`ятсот одинадцять ) грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» судовий збір у розмірі 911 (дев`ятсот одинадцять ) грн. 39 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсними додаткової угоди до кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки відмовлено

Відповідач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути на його користь судовий збір.

При цьому скаржник зазначає, що ним була погашена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 13 786 доларів США на час подання Банком позову до суду у 2015 році (докази знаходяться у третьому томі справі). Вказана у розрахунку заборгованості інформація показує недостовірність та дефектність розрахунку заборгованості, оскільки з такого розрахунку заборгованості неможливо визначити, як саме зараховувались грошові кошти.

Відповідач вважає, що з моменту внесення змін до кредитного договору без внесення відповідних змін у договір іпотеки, правовідносини по договору іпотеки припиняються. Вказує, що Банк на підставі п.5.2 основного кредитного договору повинен був протягом 5-ти робочих днів анулювати діючий договір іпотеки та зареєструвати новий договір іпотеки з відповідними змінами. Скаржник вважає, що сам по собі розрахунок заборгованості не може бути належним та допустимим доказом наявності боргу та його розміру, оскільки нічим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити. Вказує, що сума заборгованості у розмірі 6 962,52 доларів США має сумнівне походження та не відповідає дійсності. Ясність щодо питання розрахунків заборгованості за кредитом могла б внести судова експертиза фінансово-кредитних операцій, яка була ним заявлена разом з іншим відповідачем по справі ОСОБА_2 05.04.2021 та яка була проігнорована та оставлена судом без розгляду. Вказує, що розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвище посадової особи, яка має право складати такий розрахунок.

Відповідач вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договорних прав і обов`язків на погіршення становища позичальника. Зазначає, що він не отримував від Банку вимогу про дострокове повернення кредиту, тому у нього, як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

15.02.2024 на адресу Дніпровського апеляційного суду від представника позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвоката Кирдана А.В. надійшли письмові пояснення по справі, які по суті є відзивом на апеляційну скаргу відповідача, який колегія суддів не бере до уваги, оскільки його подано з порушенням норм ч.4 ст.360 ЦПК України, без надання доказів надіслання копії відзиву (пояснень) іншій стороні по справі - відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку відповідача ОСОБА_1 , який, підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК», перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KRK0GA00150911, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, на наступні цілі: 9000,00 дол. США на споживчі цілі, а також у розмірі 1123,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,20 % дол. США від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном погашення кредиту до 11 серпня 2017 року.

Правомірність надання банком кредиту ОСОБА_1 в іноземній валюті підтверджується наявною в матеріалах справи Банківською ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №22 від 05.10.2011 року, внесеної до державного реєстру банків 19.03.1992 за №92, що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління НБУ від 15.12.2004 року №637 та правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 10.02.2016 року у справі №6-1680цс15, від 16.09.2015 року у справі № 6-190цс15.

П.7.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека житлового будинку з господарським прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору іпотеки №KRK0GA00150911 від 13.08.2007 року, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором (т. 1 а.с. 11-13).

13 серпня 2007 року ОСОБА_1 отримав кошти в розмірі 9000,00 доларів США, що підтверджується заявкою на видачу готівки №1 ( т. 1 а.с. 14).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 13.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки №KRK0GA00150911(том №1 а.с.15), відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Довіреністю від 08 вересня 2011 року, посвідченою начальником Софіївської виправної колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Дніпропетровській області (№45) Халавка В.І. , ОСОБА_1 уповноважив свою дружину ОСОБА_3 бути його представником в усіх організаціях, установах, підприємствах, органах влади, органах внутрішніх справ, прокуратурі, виконавчій службі, судах, в тому числі з правом підпису від його імені кредитних договорів та представництва його інтересів в банках, виконання інших дій, що пов`язані з виконанням даної довіреності в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством, без порушення його прав та інтересів. Довіреність видана строком на один рік - до 08 вересня 2012 року. Довіреність підписана ОСОБА_1 , його особу встановлено, дієздатність перевірено.

13вересня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору №KRK0GA00150911, відповідно до умов якої внесено зміни до Кредитного договору № KRK0GA00150911 від 13 серпня 2007 року, а саме: суму заборгованості, що виникла з 30.08.2011 року зменшено на 1942,26 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0,0 доларів США, комісія у розмірі 0,0 доларів США, пеня у розмірі 1942,26 доларів США; згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в графіку погашення кредиту (додаток 1 до цієї Додаткової угоди), понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1942,26 доларів США; вказано та викладеено пункт 7.1. у відповідності діючого договору позичальника: п.7.1. банк зобов`язується надати «позичальникові» грошові кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк по 11 серпня 2017 року, у вигляді кредитної лінії у розмірі 12 558,23 дол. США (далі - «кредит») на наступні цілі: на споживчі цілі, а також у розмірі 4 681,23 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту, відповідно до пункту 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «24» по «28» число кожного місяця.

Додаткову угоду від імені ОСОБА_1 підписала за дорученням ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 92-93).

Таким чином, банком, через підписання додаткової угоди й графіку платежів, було здійснено погашення прострочених зобов`язань шляхом оплати їх за рахунок використання обумовленої сторонами кредитної лінії. Це має відображення у графіку платежів, що був підписаний сторонами під час укладання додаткової угоди до кредитного договору.

Відповідно до графіку погашення кредиту щомісячний платіж визначено з 28 вересня 2011 року по 28.07.2013 року в розмірі з 266,29 дол. США.

25 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав на адресу відповідачів повідомлення із зазначенням невиконаних зобов`язань, попереджено останніх, що у разі несплати простроченої заборгованості банк буде вимагати повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції ( т. 1 а.с. 8-10 ).

Також ПАТ КБ «ПриватБанк» 03.10.2011 року надсилав на адресу відповідачів повідомлення про зміну відсоткової ставки до 13,08 % річних (т. 3 а.с. 22).

Як вбачається з матеріалів справи, свої зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» виконало і надало ОСОБА_1 обумовлений договором кредит, однак останній не виконав належним чином взяті за договором зобов`язання зі своєчасного повернення отриманих кредитних коштів, сплати процентів, що призвело до утворення заборгованості.

Відповідно до розрахунку доданого АТ КБ «ПриватБанк» до уточненого первісного позову, станом на 18 травня 2018 року заборгованість за кредитним договором №KRK0GA00150911 від 13 серпня 2007 року становить 30 696,28 доларів США, що за курсом 25,51 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.07.2019 року, станом на 25.07.2019 року становить 6 962,52 доларів США, що за курсом 26,18 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.05.2018 року, станом на 18.05.2018 року становить 182 278,77 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6 858,25 дол. США, та по відсотках в розмірі 104,27 дол. США ( т. 1 а.с. 207-212).

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Софіївського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Софіївської виправної колонії №45 про визнання недійсною довіреності від 08.09.2011 року, посвідченої начальником виправної колонії № 45.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04.04.2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.10.2017 року, залишено без змін, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Софіївської виправної колонії №45 Управління державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ КБ "ПриватБанк", про визнання довіреності недійсною, відмовлено.

Під час винесення рішень як першою інстанцією так і апеляційною, було встановлено, що позивач ОСОБА_1 свідомо, шляхом подачі відповідних, особисто написаних, та власноруч підписаних заяв звернувся до адміністрації виправної колонії з проханням видачі такої довіреності. Оспорювана довіреність відповідає вимогам чинного законодавства та належним чином посвідчена, цивільна дієздатність засудженого на той час ОСОБА_1 перевірена, волевиявлення якого було вільним.

З наданого банком розрахунку суд встановив, що станом на 28.11.2008 року заборгованість по процентам становила 10,30 доларів США. Заборгованість за тілом кредиту за період з 28.11.2008 року станом на момент укладання додаткової угоди склала 6 814,82 доларів США. Розмір відсотків за період з 28.11.2008року по 13.09.2011 року складав 2 129,58 доларів США (6814,82 дол.США*11,04%/100*1019/360), таким чином загальний розмір заборгованості за відсотками становивь 4 489,73 доларів США.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення уточнених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, виходив з встановлених обставин справи, зокрема з того, що відповідачем не оспорюється укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів. При цьому, суд дійшов висновку, що оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не вимагає повернення усієї суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заявлена в уточненому позові сума тіла кредиту - 6858,25 доларів США та заборгованість по відсоткам за користування кредитом саме у розмірі 104,27 доларів США, тобто в межах уточнених позовних вимог.

Відмовляючи позивачам за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні їх позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору № KRK0GA00150911 від 13 серпня 2007 року та додаткової угоди від 13.09.2011 року, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами, правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Підтвердженням волі позичальника до дії реструктуризованого кредитного договору насамперед є факт сплати ним тривалий час суми обумовленої сторонами у додатковій угоді, що вбачається із доданої банком виписки по особовому рахунку та свідчить про прийняття ОСОБА_1 умов додаткової угоди. Матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття нею зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладена сторонами додаткова угода до кредитного договору відповідає положенням законодавства України.

Суд першої інстанції визнав, що Мукушевими в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження недійсності укладених між сторонами Додаткової угоди, договору поруки та договору іпотеки, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами відповідача ОСОБА_1 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та відповідає за порушення зобов`язання боржником.

У відповідності до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

За змістом ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні кредитного договору №KRK0GA00150911 від 13 серпня 2007 року та додаткової угоди від 13.09.2011 року, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, які узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами, правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору.

Підтвердженням волі позичальника до дії реструктуризованого кредитного договору насамперед є факт сплати ОСОБА_1 тривалий час суми обумовленої сторонами у додатковій угоді, що підтверджено випискою по особовому рахунку та свідчить про прийняття ОСОБА_1 умов додаткової угоди.

Згідно з пунктом 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктом 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30 грудня 1998 року № 556, пунктами 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженогопостановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №254(які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації, зокрема і первинної, складеної в момент вчинення господарської операції, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій.

Отже, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписки з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_1 про одностороннє підвищення відсоткової ставки були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні.

Так відповідно до пункту 2.3.1. кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладення цього договору; зміні облікової ставки Національного банку України; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу у чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищезазначеному порядку можливо у границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розміру відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Зокрема суд встановив, що з 28.11.2008 року банк змінив розмір відсоткової ставки з 11,04 % до 13,08 % річних. При цьому в матеріалах справи відсутні докази надсилання позичальникові у листопаді 2008 році письмового повідомлення про зміну процентної ставки.

Суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, що нарахування позивачем у період з 28.11.2008 року по 13.09.2011 року (дата укладання додаткової угоди) процентів за користування кредитом за ставкою 13,08% річних не ґрунтується на умовах кредитного договору та нормах чинного законодавства, та мають бути перераховані з урахуванням узгодженої відсоткової ставки (11,04%).

При цьому, місцевий суд дійшов правильного висновку, що оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не вимагає повернення усієї суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заявлена в уточненому позову сума заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 104,27 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, та містить вичерпний перелік підстав недійсності договорів.

Підставою для визнання договору недійсним є порушення загальних вимог, додержання яких необхідним для чинності правочину, які передбачені ст. 203 ЦК України.

В ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, визначено основні критерії чинності правочину. Зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За положеннями вказаних частин статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підстави визнання правочину недійсним в разі недотримання вимог закону визначено параграфом «2» глави 16 ЦК України, які конкретизують правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину даних вимог.

У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України №6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, ухваленою за результатом розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст.214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Висновок суду першої інстанції, що відповідачами Мукушевими не наведено обставини, які можуть бути підставою визнання правочину недійсним як наслідок порушення вимог ст.203 ЦК України та не надано доказів на підтвердження обставин, що свідчать про відсутність волевиявлення на укладення правочину, невідповідність внутрішній волі, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Укладення додаткової угоди свідчить про продовження сторонами кредитних правовідносин, а не про укладення нового кредитного договору.

У вказаній угоді сторони погодили надання 4681,23 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору у разі ненадання позичальником банку підтверджуваних документів про сплату чергових страхових платежів, та графік погашення кредиту. Графік погашення кредиту передбачав залишок по кредиту в розмірі 11988,09 дол. США до якого за погодженням сторін були включені прострочені зобов`язання по відсотках шляхом оплати їх за рахунок використання обумовленої сторонами кредитної лінії, визначеної у розділі страхових платежів.

Доводи відповідачів Мукушевих проте, що додаткова угода суперечить законодавству України, тому її слід визнати недійсною, оскільки будь-яких коштів по ній вони не отримували, з ними не було виконано переддоговірну роботу та чинне законодавство забороняло надавати споживчі кредити в іноземній валюті суд першої інстанції розцінив критично.

Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Предметом кредитного договору є отримання кредитних коштів, які позичальник отримав в повному обсязі, факт підписання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки, отримання за кредитним договором грошових коштів, Мукушевими не оспорюється, договори не суперечать вимогам ст.ст.1048, 1049, 1054,1056-1, 509, 11 ЦК України, та свідчить про те, що останні прийняли на себе зобов`язання повернути банку у строк, на умовах та порядку, передбаченому договором, отримані в якості кредиту грошові кошти.

Оспорювана додаткова угода до кредитного договору не суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які вчинили даний правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі; правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні дотриманні норми діючого законодавства. В договорі зазначені усі суттєві умови договору.

Погашення (фінансування) простроченої заборгованості за рахунок коштів, які надавались за умовами кредитного договору як кредит на сплату страхових платежів за згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди не дає підстав для висновку про істотне порушення умов договору.

Спрямованість внутрішньої волі позичальника ОСОБА_1 на укладення кредитного договору саме в іноземній валюті підтверджується самим кредитним договором, оскільки під час укладання кредитного договору, ОСОБА_1 було ознайомлено в повному обсязі з умовами договору, а саме: кредитні умови, мету, цілі, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, варіанти повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору. ОСОБА_1 підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом.

Наявні в матеріалах справи додатки до додаткових угод (графік погашення кредиту), детально зазначає коли потрібно сплачувати та в яких розмірах, з чого складається платіж (зазначається розмір тіла та відсотків) та скільки взагалі потрібно сплатити відсотків за весь час користування кредиту.

Отже, наданими позивачем доказами підтверджено, що на момент укладення договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття нею зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладена сторонами додаткова угода до кредитного договору відповідає положенням законодавства України.

Судом встановлено, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором виступала іпотека житлового будинку з господарчими прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору іпотеки № KRK0GA00150911 від 13.08.2007 року.

Після укладення сторонами кредитного договору між банком та ОСОБА_2 13.08.2007 року було укладено договір поруки KRK0GA00150911 згідно якого поручитель надала поруку за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідачами Макушевими належними та допустимими доказами не доведено недійсності укладених між сторонами Додаткової угоди, договору поруки та договору іпотеки, а відтак відсутні пдстави для задоволення зустрічного позову.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , є ідентичними доводам зустрічної позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, колегія суддів не вбачає підстав повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому суд апеляційної інстанції враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, підстав для здійснення перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367-369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 25 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: