УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року

м. Черкаси

Номер провадження № 22-ц/821/204/24 Справа № 699/556/23
категорія: 311020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретаря Мунтян К. С.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «НЕРОН І ПАРТНЕРИ» (товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство «Автофургон» на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРОН І ПАРТНЕРИ» (товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери») про стягнення заборгованості по заробітній платі, у складі: головуючого судді Літвінової Г. М.,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд з даним позовом.

Свої вимоги мотивував тим, що 02.10.2017 між ним та ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери», в особі президента ОСОБА_2 , який діяв на підставі статуту, укладено строковий трудовий договір на 1 рік.

Після закінчення строку дії вищевказаного трудового договору відповідач не звільнив позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що мало наслідком продовження дії трудового договору від 02.10.2017 на невизначений строк.

Упродовж періоду часу з жовтня 2019 року по липень 2020 року відповідач не виконував належним чином трудові обов`язки відносно позивача, зокрема мали місце: системна та без попереджень затримка виплати заробітної плати, безпідставна не сплата єдиного соціального внеску, невиплата відпускних.

У зв`язку з систематичним порушенням трудового законодавства 10.07.2020 позивачем подано заяву про звільнення з TOB «МЮК «Гапоненко Роман і партнери» з 10.07.2020 на підставі ст. 39 КЗпП України.

Фактично сторони перебували у трудових відносинах з 02.10.2017 до 10.07.2020, однак 12.07.2020 відповідач, в особі президента ОСОБА_2 , подав до податкового органу звіт корегування, згідно з яким позивача нібито звільнено з TOB «МЮК «Гапоненко Роман і партнери» ще 02.10.2018, про що позивачу стало відомо 13.07.2020.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що копію наказу про звільнення від 02.10.2018 він взагалі не отримував, а трудову книжку від відповідача отримав поштою лише 21.08.2020, тож саме з цієї дати обраховується місячний строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Після отримання трудової книжки 21.08.2020 позивач виявив, що від імені відповідача у трудовій книжці було зроблено раніше відсутні записи, датовані 02.10.2018, а саме: № 10 - «Анулювання запису № 9», підставу його внесення не вказано; № 11 - «Звільнити з посади молодшого юриста у зв`язку із закінченням трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України», підставу внесення вказано трудовий договір № 51 від 02.10.2017.

У зв`язку з цим, він у вересні 2020 року звернувся до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області із позовною заявою (судова справа №699/788/20) про визнання звільнення незаконним, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення заборгованості із заробітної плати.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 29.11.2021 у справі № 699/788/20, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено повністю, крім стягнення середнього заробітку за непроведений розрахунок при звільненні, у зв`язку з передчасністю заявлених вимог. Мотивувальною частиною судового рішення встановлено, що розмір заробітної плати ОСОБА_1 склав 12000,00 грн, щоденна заробітна плата становила 600,00 грн.

На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України у межах цієї справи позивач не доводить обставини, установлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанції по справі № 699/788/20.

Тому позивач зазначає, що у період з 13.07.2020 по 19.01.2023 кількість робочих днів склала 642 днів. Отже розмір непроведеного розрахунку у період з 13.07.2020 до 17.01.2023 складає 385200,00 грн (642 робочих днів х 600,00 грн за один робочий день).

Просив суд стягнути із ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 13.07.2020 по 19.01.2023 у розмірі 385200,00 грн

Вирішити питання щодо судових витрат.

Сума попереднього розрахунку судових витрат на правничу допомогу складає 40000 50000 грн.

Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2023 року змінено у справі інформацію про назву ТОВ «МЮК «Гапоненко Роман і партнери» () на ТОВ «Нерон та Партнери».

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Нерон та Партнери» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 381000,00 грн, з вирахуванням з вказаної суми податків й інших обов`язкових платежів та зборів, та перерахуванням їх до відповідних бюджетних та позабюджетних фондів.

Стягнуто з ТОВ «Нерон та Партнери» на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 3810,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 41,99 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не пропустив визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду із цим позовом.

Суд дійшов висновку, що належним строком обрахування варто вважати строк до набрання законної сили ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (тобто до 18.07.2022) та шість місяців встановленого законом строку нарахування після 19.07.2022.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ ВКП «Автофургон», вважаючи рішення незаконним та таким, що суперечить ст. 263 ЦПК України, оскаржив його в апеляційному порядку та просив суд скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 03 листопада 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Витрати покласти на ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи своє право на звернення в суд з даною апеляційною скаргою ТОВ ВКП «Автофургон» посилалось на те, що згідно з Договором №3-2 управління майном від 07.06.2023 та Додатковою угодою від 07.06.2023 до Договору № 3-2 управління майном від 07.06.2023: «п. 1.1. Предметом Договору управління майном є майнові права у судовій справі № 699/556/23, ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» код 36351411, є стороною у № 699/556/23. П. 2.2. У разі переходу права власності на Майно від Установника управління до іншої особи цей Договір не припиняється, крім випадків, коли право власності на майно переходить внаслідок звернення на нього стягнення, у випадку звернення стягнення за вимогою заставодержателя на майно, що є предметом договору застави і одночасно предметом цього Договору 2.3. Установник управління надає дозвіл Управителю відчужувати Майно, передавати в управління іншим особам, укладати щодо нього договір застави.».

ТОВ «ВКП «Автофургон» () має ексклюзивне право на управління майном в незалежності від зміни власника майна згідно п. 7.1 Договору.

А згідно Додаткової угоди від 07.06.2023 до Договору № 3-2 управління майном від 07.06.2023: доповнено п. 7.1. Договору та викладено його у такій редакції: «Управитель управляє майном особисто шляхом захисту прав установника управління у судовій справі № 699/556/23. Управитель в період дії даного договору має ексклюзивне право на захист інтересів встановлених управління по справі № 699/556/23 у Верховному Суді, Черкаському апеляційному суді, Корсунь-Шевченківському районному суді Черкаської області. Інші умови договору залишаються незмінними.».

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні зазначено: «Разом з тим, колишній керівник відповідача ОСОБА_2 на підставі договору управління майном від 07.06.2023 № 3-2 звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, установленого ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови в позові. Проте ураховуючи, що до цієї заяви не додано документів на ведення справи, заяву залишено без розгляду.».

Вказує на те, що заяву про застосування строку позовної давності від 30.08.2023 подано до суду директором управителя ОСОБА_2 , а не як колишнім керівником ТОВ «МЮК «Гапоненко Роман і партнери».

Вважає, що суд першої інстанції ігнорує усі документи які надавались до суду зі сторони відповідача, діє упереджено та необ`єктивна по відношенню до відповідача, надаючи перевагу позивачу.

На думку скаржника, суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19), що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

29 січня 2024 року від ТОВ «Нерон і партнери» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Зазначає, що твердження ТОВ «ВКП «Автофургон», що між ним та відповідачем укладено Договір № 2-3 управління майном від 07.06.2023 до договору управління майном від 07.06.2023 згідно якого до скаржника переходять права управління відповідачем, проте це є спробою рейдерського захоплення ТОВ «Нерон і партнери», оскільки матеріали справи не містять жодних доказів передачі ОСОБА_2 , як директором відповідача, жодних документів, що підтверджували передачу Асоціацією «Гапоненко Роман і партнери», новому власнику корпоративних прав на ТОВ «Нерон і партнери».

Щодо заявлених позовних вимог, то вважає, що ОСОБА_1 дійсно було незаконно звільнено у липні 2020 року та не виплачено заробітної плати.

29 січня 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вважає, що судом встановлено факт заборгованості відповідача перед позивачем. Що виникла через порушення його трудових прав.

Внаслідок умисних дій відповідача, ним не був проведений розрахунок по виплаті заробітної плати, що призводить до застосування положень КЗпП України про відповідальність за затримку розрахунку.

Заслухавши пояснення представника особи, яка не брала участі у справі, позивача, представника відповідача, дослідивши обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю, виходячи з таких підстав.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У ст. 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказана норма кореспондується з приписами ч. 1 ст. 352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст. 352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч. 1 ст. 17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/914/19.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у справі визначений роботодавець ОСОБА_1 ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери», яким не було проведено розрахунок по виплаті заробітної плати, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за період з 13.07.2020 по 19.01.2023 в сумі 385200 грн.

Отже, предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що виражений у грошовій сумі 385200 грн.

Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2023 року змінено у справі інформацію про назву ТОВ «МЮК «Гапоненко Роман і партнери» () на ТОВ «Нерон та Партнери».

Разом з тим, рішення суду першої інстанції оскаржено ТОВ «ВКП «Автофургон».

Своє право на подачу даної апеляційної скарги ТОВ «ВКП «Автофургон» обґрунтовувало Договором № 3-2 управління майном від 07.06.2023 та Додатковою угодою від 07.06.2023 до Договору № 3-2 управління майном від 07.06.2023.

Згідно з п. 1.1. Договору № 3-2, предметом Договору управління майном є майнові права у судовій справі № 699/556/23, ТОВ «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери» код 36351411, є стороною у № 699/556/23.

Пунктом 2.2. Договору № 3-2 визначено, що у разі переходу права власності на Майно від Установника управління до іншої особи цей Договір не припиняється, крім випадків, коли право власності на майно переходить в наслідок звернення на нього стягнення, у випадку звернення стягнення за вимогою заставодержателя на майно, що є предметом договору застави і одночасно предметом цього Договору. 2.3. Установник управління надає дозвіл Управителю відчужувати Майно, передавати в управління іншим особам, укладати щодо нього договір застави.».

ТОВ «ВКП «Автофургон» () має ексклюзивне право на управління майном в незалежності від зміни власника майна згідно п. 7.1 Договору.

А згідно Додаткової угоди від 07.06.2023 до Договору №3-2 управління майном від 07.06.2023: доповнено п. 7.1. Договору та викладено його у такій редакції: «Управитель управляє майном особисто шляхом захисту прав установника управління у судовій справі № 699/556/23. Управитель в період дії даного договору має ексклюзивне право на захист інтересів встановлених управління по справі № 699/556/23 у Верховному Суді, Черкаському апеляційному суді, Корсунь-Шевченківському районному суді Черкаської області. Інші умови договору залишаються незмінними.».

Частина 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1029 ЦК України, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Відповідно до ч. 2 ст. 1029 ЦК України - договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно.

Згідно до ст. 1030 ЦК України предметом договору управління майном можуть бути підприємство як єдиний майновий комплекс, нерухома річ, цінні папери, майнові права, крім майнових прав інтелектуальної власності, та інше майно.

Не можуть бути предметом договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом.

Майно, передане в управління, має бути відокремлене від іншого майна установника управління та від майна управителя. Майно, передане в управління, має обліковуватися в управителя на окремому балансі, і щодо нього ведеться окремий облік. Розрахунки, пов`язані з управлінням майном, здійснюються на окремому банківському рахунку. Майно, набуте управителем у результаті управління майном, включається до складу отриманого в управління майна.

Відповідно до ст. 1031 ЦК України договір управління майном укладається в письмовій формі. Договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Частина 1 ст. 1032 ЦК України визначає, що установником управління є власник майна.

Згідно з ч. 5 ст. 1033 ЦК України, управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління.

Враховуючи, положення предмет даного спору та дослідивши природу договору управління майном, зокрема те, що предметом договору управління майном не можуть бути грошові кошти, апеляційний суд дійшов висновку, що Договір № 3-2 управління майном від 07.06.2023 та Додаткова угода від 07.06.2023 до Договору № 3-2 управління майном від 07.06.2023, не можуть бути визнані доказами належності ТОВ ВКП «Автофургон» повноважень діяти від імені ТОВ «Нерон та Партнери», а саме оскаржувати рішення суду першої інстанції, яким із ТОВ «Нерон та Партнери» на користь ОСОБА_1 стягнуто 381000,00 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про те, що скаржником не було належним чином доведено наявність будь-якого відношення до предмету спору.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана ТОВ «ВКП «Автофургон», яке не є учасником даної справи і суд першої інстанції не вирішував питання про його права, свободи, інтереси чи обов`язки, апеляційний суд відповідно до приписів ст. 362 ЦПК України закриває апеляційне провадження.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 368, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство «Автофургон» у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРОН І ПАРТНЕРИ» (товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна юридична компанія «Гапоненко Роман і партнери») про стягнення заборгованості по заробітній платі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної ухвали.

Повний текст ухвали складено 20 березня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко