ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3135/24 Справа № 185/9722/21 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

12 листопада 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного з відкритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі ВАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк», кредитного договору від 28 березня 2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8 700 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 28 березня 2028 року. Кредитні зобов`язання були забезпечені договором іпотеки від 28 березня 2008 року, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку будинок загальною площею 62,9 кв. м на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 не виконав належним чином зобов`язання щодо повернення кредиту, тому станом на 06 вересня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 11 964,18 дол. США, яка складається з: 4 300,53 дол. США тіло кредиту; 3 513,58 дол. США проценти; 173,52 дол. США комісія; 3 976,55 дол. США пеня. З метою досудового врегулювання спірних правовідносин, враховуючи статтю 40 Закону України «Про іпотеку», банк направив на адресу боржника письмову вимогу про добровільне звільнення будинку, яка залишена поза увагою.

На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 березня 2008 року у розмірі 11964,18 дол. США звернути стягнення на будинок на АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах; виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеному житловому будинку.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Законом України від 16 липня 2021 року № 1701-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні» внесено зміни до Закону України «Про іпотеку», виключено статті 43-46 цього Закону, які передбачали продаж предмета іпотеки на прилюдних торгах, визначали порядок проведення прилюдних торгів. Чинним законодавством не передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, про який просить позивач. Отже, у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Позовна вимога про виселення мешканців з будинку є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки і також не підлягає задоволенню.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції здійснив належну правову оцінку наявних у матеріалах справи доказів та, врахувавши Закон України від 16 липня 2021 року № 1701-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні», дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач (у контексті обставин справи та заявлених вимог) обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного суду від 29 листопада 2023 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, враховуючи постанову Верховного суду від 29 листопада 2023 року, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNQTGK00000212, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 700 дол. США на наступні цілі: 7 000 дол. США на придбання нерухомості, 1 700 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором.

Договором передбачено обов`язок позичальника сплачувати за користування кредитом проценти у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 8.2 договору.

Погашення заборгованості повинно здійснюватися шляхом сплати позичальником щомісячного платежу у розмірі 80,29 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом та процентами, винагороди, комісії.

Кінцевий термін повернення кредиту 28 березня 2028 року.

Пунктом 5.5 кредитного договору передбачено, що позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки становить 5 років.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки від 28 березня 2008 року.

Предметом іпотеки є житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 18.8.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з пунктом 30 договору іпотеки термін дії цього договору до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року у справі № 185/5359/21 визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 23579, вчинений 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О., яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року.

Згідно з випискою за рахунком ОСОБА_1 останній платіж за кредитним договором позичальник зробив 24 грудня 2014 року. За графіком погашення кредиту дата здійснення наступного щомісячного платежу 28 січня 2015 року.

Скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції Верховний Суд наголосив, що суд не перевірив належним чином висновки суду першої інстанції, не з`ясував наявності (відсутності) кредитної заборгованості (її дійсного розміру) та можливості звернення стягнення на іпотечне майно, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неправильним обранням позивачем способу захисту порушеного права.

Колегія суддів вирішуючи даний спір виходить з наступного.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Відповідно до частин першої, другої статті 35 Закону України у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц викладені такі правові висновки.

Відповідно до ст. 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 цього Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 635/5796/14-ц зроблено висновок, що «за змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону) незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили».

Отже, неотримання іпотекодавцем вимоги, передбаченої в статті 35 Закону України «Про іпотеку», не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі, оскільки позивач обрав судовий спосіб звернення стягнення шляхом проведення прилюдних торгів.

Аналогічний висновок міститься в постановах ВС від 22.12.2022 року у справі 537/974/16 та від 01.02.2023 року у справі №279/1075/22.

Для застосування такого способу захисту своїх прав, як звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно не тільки встановити факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, а й розмір заборгованості, в рахунок погашення якої буде звернено стягнення.

При новому розгляді справи, Верховний суд наголошував на перевірку заборгованості відповідача перед позивачем.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості за договором № DNQTGK00000212 від 28.03.2008, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 06.09.2021 року складає 11964,18 Доларів США, що складається із: загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 4300,53 Доларів США, в тому числі залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом 60,68 Доларів США. Загальний залишок заборгованості за процентами 3513,58 Доларів США, в тому числі залишок заборгованості за простроченими процентами 3490,87 США. Заборгованість з комісії 173,52 Доларів США, в тому числі заборгованість за простроченою комісією 173,52 Доларів США. Погашено пені в тому числі списано 7,89 США, загальна сума нарахованої пені 3976,55 Доларів США.

При цьому, колегія суддів враховує, що Банк 08.12.2017 року звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису за спірним кредитним договором, чим відповідно до приписів ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив порядок, умови та строк виконання основного зобов`язання. А тому саме з цього часу припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, штрафи, пеню та комісію за кредитом. Права та інтереси банку в спірних правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Отже Банком неправомірно нараховано відсотки за користування кредитними коштами, комісії, пені, штрафів після грудня 2017 року.

Згідно вказаного графіку, загального залишку заборгованості станом на 29.12.2017 року за наданим кредитом (тілом кредиту) 4300,53 Доларів США. Загальний залишок заборгованості за процентами 1582,64 Доларів США. Загальна сума нарахованої пені 1331,98 Доларів США.

При цьому колегія суддів враховує вимога ч. 2 ст. 21 Закону України Про споживче кредитування, у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу.

Отже сума нарахованої пені не може бути більшою за 645,08 Доларів США.

Крім того, умови кредитного договору, визначена сплата комісії, що викладена у пунктах 2.2.3, 8.1, 7.2 , якою передбачають сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2 даного договору.

За встановлених вище обставин суд дійшов висновку, що сплата винагороди за надання фінансового інструменту та за проведення додаткового моніторингу, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливими умовами кредитного договору та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання їх недійсними згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що загальна сума заборгованості становить, 6528,25 Доларів США, що складається із заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 4300,53 Доларів США. Загальний залишок заборгованості за процентами 1582,64 Доларів США та пеня 645,08 Доларів США.

Так судом встановлена заборгованість, та її відсутність не підтверджена відповідачем. Останній погодився з доводами, що останній платіж ним був здійсненний в грудні 2014 року.

Умовами договору іпотеки від 28 березня 2008 року передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки саме шляхом продажу його на публічних торгах.

Частиною першою статті 41 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Законом України від 16 липня 2021 року № 1701-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні» у Законі України «Про іпотеку» частину другу статті 15, частину другу статті 39, назву і частину першу статті 41, частину першу статті 42, статті 4750 викладено в нових редакціях, а статті 4346 виключено.

Так, згідно з частиною першою статті 41 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом та вирішення справи судами) реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Водночас внесення змін Законом України від 16 липня 2021 року № 1701-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні» до Закону України «Про іпотеку», зокрема, в частині порядку (способу) реалізації предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову у цій конкретній справі, оскільки вимоги іпотекодержателя фактично спрямовані на погашення заборгованості у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Банк заявив вимоги про звернення стягнення відповідно до умов іпотечного договору та не заперечував щодо реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на електронному аукціоні.

Оскільки наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достовірними доказами, неспростованими відповідачем, підтверджується факт неналежного виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню є вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Що стосується вимоги про виселення відповідача та інших осіб, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (ч.1 ст.109 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Аналогічні за змістом положення містяться й у ч.3 ст.109 ЖК України.

Разом із тим, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-2947цс15, яка в подальшому була підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року в справі №310/2950/18, на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі №209/2032/14-ц, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору».

Подібний за змістом висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року в справі №442/328/19-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 344/12708/19, на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що: «відповідачі, як колишні власники спірної квартири, яка була предметом іпотеки і не придбавалась за кредитні кошти, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР можуть користуватись цією квартирою до забезпечення іншим постійним жилим приміщенням. Якщо колишні власники фактично не проживають у спірному житлі, яке набуто новим власником за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та забезпечені іншим постійним житлом, відповідно, відсутні передбачені законом підстави для збереження за ними права на користування вже чужим майном на підставі частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами».

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані у житловому будинку (предмету іпотеки), суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що саме позивач повинен був довести наявність передбачених частиною другою статті 109 ЖК України підстав для виселення мешканців іпотечного житла без надання їм іншого житлового приміщення.

Установивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за кредитні кошти, у задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити.

Щодо зупинення виконання рішення суду.

Апеляційний суд враховує, що згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент ухвалення апеляційний судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

До такого висновку суд апеляційної інстанції приходить, оскільки згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Аналогічні висновки викладені в постанові ВС від 22 червня 2022 року, справа №296/7213/15.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Позивач за подання позовної заяви (майнова вимоги) сплатив 4831,14 грн та немайнова вимога 2270 грн, за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 10651,71 грн, а за подання до суду касаційної скарги сплатив судовий збір в сумі 14202,20 грн, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути пропорційно задоволеним позовним вимогам суму в розмірі 11863,57 грн. в рахунок відшкодування судових витрат, понесених розгляд справи в суді першої апеляційної та касаційної інстанцій.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року - скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позову.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором № DNQTGK00000212 від 28.03.2008 року в розмірі 6528,25 Доларів США з яких: 4300,53 Доларів США заборгованість за кредитом; 1582,64 Доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом та 645,08 Доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором, що (за курсом 38,1575 грн. складає 24614,64 грн), звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок загальною площею 62,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 28.03.2008, шляхом реалізації предмета іпотеки на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження передбаченої Законом України Про виконавче провадження з дотриманням вимог цього закону.

Зупинити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

В задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району про виселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 11863,57 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: