Ухвала

19 березня 2024 року

м. Київ

справа № 752/2115/20

провадження № 61-740 ск 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Петрова Є. В.,розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_8, подану його представником Герасимовою Тетяною Ігорівн ою, на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

1. У січні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 .

2. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 згідно заповіту від 10 травня 2016 року є спадкоємцем всього належного майна, а також належних майнових прав та обов`язків громадянки України ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,1 кв.м. Вищезазначена квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Позивач звернувся до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про заведення спадкової справи після померлої та отримання спадщини, але станом на момент отримання спадщини було вже зареєстровано на праві власності за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24 травня 2016 року. В пункті 2 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що квартира належить продавцю ОСОБА_7 на підставі договору дарування квартири, а дарувальниками виступили ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

3. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

4. Постановою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року задоволена апеляційна скарга ОСОБА_3 , скасоване рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року. Ухвалено по справі нове судове рішення, яким позов задоволений, із володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витребувана квартира АДРЕСА_1 .

5. У січні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року, в якій скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року.

6. Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Заявнику запропоновано подати уточнену касаційну скаргу, в якій вказати відомості про відсутність або наявність електронного кабінету у адвоката Герасимової Т. І. та сплатити судовий збір за подання касаційної скарги, самостійно визначивши його розмір, підтвердивши його належними доказами, та сплатити (доплатити) його у розмірі 200 % ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви з урахуванням вартості майна.

7. На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 08 лютого 2024 року заявником 23 лютого 2024 року до Верховного Суду надіслано клопотання ОСОБА_1 , подане його представником ОСОБА_2 про усунення недоліків, з доданою до нього квитанцією, що підтверджує сплату судового збору за подання касаційної скарги.

8. Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

9. Обґрунтовуючи касаційну скаргу скаржник вказує на те, що суд апеляційної інстанції констатував той факт, що позивач звернувся з позовом до суду з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, однак самостійно визнав поважність причин для пропуску строку звернення до суду з позовом, без належного обґрунтування, всупереч судовій практиці Верховного Суду.

10. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі з огляду на таке.

11. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

12. Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач у визначений законом строк, а саме 08 червня 2016 року заявив про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , що свідчить про те, що він успадкував спірну квартиру після смерті ОСОБА_4 . Після чого, позивач звернувся до суду як спадкоємець власника спірної квартири - ОСОБА_4 та обрав ефективний спосіб захисту своїх прав. Отже про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем позивач дізнався при зверненні 08 червня 2016 року до Дев`ятої київської державної нотаріальної контори, відтак саме з даного часу має обраховуватися початок перебігу строку позовної давності у даній справі.

13. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції зазначив, що з метою підтвердження свого права на спірне майно та забезпечення можливості ефективного способу захисту своїх прав, позивач спочатку мав оскаржити договір дарування спірної квартири, укладений від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , за чим позивач і звернувся до суду 05 липня 2016 року з відповідною позовною заявою. Отже лише після вступу рішення у вказаній справі в силу, позивач отримав у своє розпорядження офіційне визнання незаконності переходу права власності на спірне майно до іншої особи та підтвердив наявність у нього права на спірне майно, тобто отримав належний правовий інструмент для можливості захисту свого права шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

14. Як встановлено апеляційним судом, з позовною заявою у даній справі позивач звернувся лише 31 січня 2020 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної даності. Разом з тим, ураховуючи обставини справи колегія суддів апеляційного суду констатувала поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем.

15. За змістом статті 12, 15, 16, 20 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

16. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

17. Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

18. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

19. Європейський суд з прав людини наголосив, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

20. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

21. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує кожному право на звернення до суду, акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції") від 16 грудня 1992 року).

22. Застосовуючи наведені вище положення ЦК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, враховуючи характер спірних правовідносин, керуючись засадами здійснення цивільного судочинства, з огляду на дійсне порушення прав та законних інтересів прав позивача, складність у визначенні правильного способу захисту порушеного права у спірних правовідносинах, приймаючи до уваги вчинення ОСОБА_3 реальних дій, направлених на захист своїх інтересів, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності підстав для визнання причин пропуску позивачем позовної давності поважними.

23. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

24. Частинами четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

25. Відтак, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що позовна давність пропущена без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

26. З огляду на викладене, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також, принцип справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про поважність причин пропуску позивачем позовної давності та необхідність захисту порушеного права позивача.

27. В обґрунтування касаційної скарги скаржник вказує, що позивачем не подавалося клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності. Стверджує, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі своїх повноважень надавши оцінку обставинам спливу позовної давності.

28. Верховний суд не приймає такі доводи до уваги, оскільки за приписами частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропущення позовної давності. Ця норма не передбачає обов`язковою умовою для її застосування подання позивачем клопотання про визнання поважними причин пропущення позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних відомостей про такі обставини.

29. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 906/190/19.

30. Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем та наявність підстав для задоволення позову, який узгоджується з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду і не суперечить висновкам цього суду.

31. В цілому наведені доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з установленими судом обставинами справи і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім цього, з підстав порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389, частина третя статті 411 ЦПК України) судове рішення скаржником не оскаржене.

32. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

33. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

34. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

35. У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

36. Таким чином, доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постановах Верховного Суду.

37. Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

38. В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження

39. Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

40. Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

41. Таким чином, враховуючи, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, правильне застосування норм права апеляційним судом є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення та відповідає висновкам Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володінняза касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Пророк

О. М. Ситнік

Є. В. Петров