ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року

м. Київ

справа № 229/1727/21

провадження № 61-13188св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Єльчаніновою Іриною Олександрівною, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В., Кішкіної І. В., Корчистої О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивований тим, що 2010-2011 роках він мав ділові стосунки з Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроком» (далі - ТОВ «Агроком»), одним з засновників якого був ОСОБА_2 . Вказане товариство потребувало фінансової допомоги. 05 квітня 2011 року він надав відповідачу позику у розмірі 50 000,00 доларів США з метою надання поворотної фінансової допомоги ТОВ «Агроком», про що відповідач видав письмове боргове зобов`язання. Відповідач запевнив його, зокрема, що після подолання товариством фінансових труднощів він зможе щороку виплачувати йому проценти за користування грошовими коштами. Позику надано строком на сім років, після чого відповідач зобов`язався повернути суму позики та додатково сплатити проценти за користування грошима, розмір яких за домовленістю сторін встановлено на рівні облікової ставки Національного банку України та які нараховуються щомісячно. Сума процентів за кожен наступний місяць розраховується виходячи з суми позики, збільшеної на суму нарахованих процентів за кожен минулий місяць. За невиконання або неналежне виконання зобов`язання відповідач несе відповідальність усім належним йому майном та майновими правами, на які за законодавством може бути звернено стягнення. Разом з тим, відповідач не виконав покладених на нього зобов`язань за договором позики.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 137 381,05 доларів США, яка складається з: суми позики за борговим зобов`язанням від 05 квітня 2011 року у розмірі 50 000,00 доларів США; проценти за користування позикою протягом семи років ? 76 037,66 доларів США; три проценти річних за порушення грошового зобов`язання ? 11 343,39 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 03 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на висновки експертизи та пояснення свідка ОСОБА_3 , який пояснив, що у 2011 році товариство не потребувало додаткових фінансових надходжень у вигляді позики та у разі потреби, ? таке рішення приймалось б на загальних зборах, суд дійшов висновку, що боргове зобов`язання від 05 квітня 2011 року є недостовірним та не доводить факт отримання ОСОБА_2 позики в розмірі 50 000,00 доларів США, оскільки фактично підпис від імені ОСОБА_2 у борговому зобов`язанні від 05 квітня 2011 року виконаний ймовірно раніше листопада 2010 року, тобто підпис виконаний не у вказану в документі дату. Більше того, першочергово виконувався підпис від імені ОСОБА_2 , після чого наносився друкований текст документа та відтиск печатки ТОВ «Агроком», що, на думку суду, підтверджує доводи відповідача про неукладання такого договору. Ураховуючи те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики, факту передачі грошових коштів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 03 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 05 квітня 2011 року в сумі 54 500,00 доларів США, з яких: сума позики - 50 000,00 доларів США; три відсотки річних - 4 500,00 доларів США.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», ключовим є зміст документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі №761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі №520/19325/18.

Текст боргового зобов`язання від 05 квітня 2011 року засвідчено особистим підписом ОСОБА_2 , який в суді фактично не заперечував, що підпис у борговому зобов`язанні виконаний ним особисто, але вважав, що сам документ не може бути належним доказом укладання договору позики, оскільки його печатний текст, печатка та особистий підпис нанесені в різний час, що підтверджується відповідним висновком експерта. Так, за результатами дослідження оригіналу боргового зобов`язання від 05 квітня 2011 року встановлено, що в ньому: відсутні ознаки штучного зістарювання документу; зміни в друкований текст документу не вносилися; реквізити виконувались в наступній хронологічній послідовності: першочергово виконувався підпис від імені ОСОБА_2 , після чого наносився друкований текст документа та відтиск печатки ТОВ «ТОВ «Агроком»; відтиск печатки ТОВ «Агроком» нанесений не в той час яким датований документ, а в період з 25 листопада 2010 року до 08 грудня 2010 року; підпис у досліджуваному документі виконаний ймовірно раніше листопада 2010 року, тобто досліджуваний підпис виконаний не у вказану в документі дату.

Між тим, вказані доводи, на переконання колегії суддів, не є належним та допустимим доказом, що договір позики 05 квітня 2011 року між сторонами не укладався. Зокрема, наявність відтиску печатки ТОВ «ТОВ «Агроком» не є обов`язковою, оскільки договір укладався між фізичними особами. Розписка (боргове зобов`язання) за особистим підписом відповідача була надана суду позивачем у справі, як доказ укладення договору позики грошових коштів сторонами. Та обставина, що на аркуші паперу, на якому вже стояв підпис, друкувався текст боргового зобов`язання, не спростовує того, що підпис виконано саме ОСОБА_2 і це підтверджено висновком почеркознавчої експертизи. Доказів того, що договір позики має іншу правову природу, суду не надано.

Доводи про те, що позивачем використано бланк з печаткою та підписом відповідача, колегія суддів не приймає, оскільки факт проставлення підпису на чистому аркуші паперу та внесення на нього в подальшому друкованого тексту боргового зобов`язання, також не є прямим доказом того, що текст вносився без відома відповідача і що зобов`язання є підробленим. При цьому посилання на пояснення в суді першої інстанції свідка ОСОБА_3 , співзасновника ТОВ «Агроком», щодо відсутності потреби фінансових надходжень ТОВ «Агроком», а у протилежному випадку необхідності вирішення вказаного питання колегіально на загальних зборах товариства, а таких зборів в 2011 році не проводилось, ? не є свідченням неукладення між сторонами у справі, як фізичними особами, оспорюваного договору позики.

Оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав своїх обов`язків за договором позики, то вимоги в частині стягнення основної суми позики та трьох процентів річних підлягають задоволенню. Розраховуючи суму до стягнення за статтею 625 ЦК України апеляційний суд виходить з простроченої суми, яка становить 50 000,00 доларів США та періоду прострочення 1 095 днів, відтак на користь позивача з відповідача слід стягнути 4 500,00 доларів США - 3 % річних за користування позикою.

Відмовляючи у стягненні відсотків за користування позикою, апеляційний суд виходив із того, що конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. З договору позики вбачається, що хоча ним і обумовлені проценти за користування коштами на рівні облікової ставки НБУ, але предметом договору були грошові кошти в іноземній валюті (доларах США), а не в національній валюті гривні.

Аргументи учасників справи

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою та доповненням до касаційної скарги, у якій просив постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга та доповнення до касаційної скарги мотивовані тим, що враховуючи диспозитивність судового процесу та різну позицію сторін, судом була призначена судова технічна експертиза, за наслідком проведення якої складено висновок № 3460/3461/3462-21, в якому, серед іншого, достеменно встановлено, що в розписці від 05 квітня 2011 року реквізити виконувалися в наступній послідовності: першочергово виконувався підпис від імені відповідача (раніше листопада 2010 року), після чого наносився друкований текст документу та відтиск печатки ТОВ «Агроком» (в період з 25 листопада 2010 року до 08 грудня 2010 року). Отже, підпис в розписці від імені відповідача виконувався як мінімум за 25 календарних днів перед нанесенням на неї безпосередньо тексту та такий текст виконувався друкованим способом, тобто не власноручно. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Відповідач заперечував факт підписання розписки, зазначав, що викладені в ній умови не погоджував, грошові кошти не отримував.

У національному законодавстві не врегульована типова форма розписки, проте за звичаями ділового обороту реквізит «Підпис» розміщується завжди у кінці документа, під його основним змістом, тобто під текстом документа, для того, щоб зафіксувати дійсне схвалення автором документа його тексту та унеможливити спотворення його змісту. З огляду на те, що підпис від імені відповідача розміщений за 25 календарних днів перед нанесенням на неї безпосередньо змісту (тексту), який більш того виконувався друкованим способом, суд першої інстанції правильно застосував норми права та зробив висновок, що текст розписки відповідачем не схвалювався, умови договору позики ним не погоджувалися, тому не має підстав вважати, що позивач надав відповідачу грошові кошти у борг, а останній ? їх отримав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц вказала, що коли сторони не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. ОСОБА_1 не спростовано, не доведено належними та допустимими доказами факт укладання договору позики та передачі коштів відповідачу. В свою чергу судом першої інстанції встановлені підстави, що свідчать про неукладення договору позики.

Апеляційний суд допустив також і процесуальні порушення. Зокрема, в процесі підготовки справи до розгляду судом були винесені ухвали, відповідно до яких апелянту були надані терміни для усунення недоліків, а саме для звернення з заявою із зазначенням поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження та надання доказів на підтвердження таких причин. Станом на 03 травня 2023 року недоліки не усунуто та не надано доказів вчинення дій, які б свідчили про виконання постановлених судом ухвал. Позивач посилався на те, що він доглядає за своєю матір`ю, проведення останній оперативного втручання, але жодного доказу на підтвердження того, що мати знаходиться з ОСОБА_1 (за межами України) не було надано. Крім того, недостатнім є посилання в клопотанні про поновлення пропущеного процесуального строку всього лише на факт дії воєнного стану, адже наведене не є перешкодою для здійснення правосуддя та підставою для зупинення судового процесу. З огляду на наведене, ОСОБА_1 не довів, що мали місце обставини, що унеможливили своєчасно подати апеляційну скаргу. Крім того, позивач подає документи через систему «Електронний суд», що суттєво полегшує процес підготовки та подачі документів до суду учасникам справи. Також апеляційний суд з порушенням процесуальних норм ухвалою від 02 травня 2023 року зменшив розмір судового збору. При цьому, таке рішення ухвалено суддею-доповідачем одноособово. ОСОБА_1 на підтвердження підстав для зменшення розміру судового збору подав документи про фінансовий стан лише за останній квартал 2022 року, а не за 2022 рік. З матеріалів виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого листа у справі № 229/1727/21, вбачається, що у ОСОБА_1 наявні два транспортні засоби, відкриті рахунки в банківських установах, а отже він мав у своїй власності активи, якими може розпоряджатись та сплатити судовий збір.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року в частині посилання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, повернуто особі, яка її подала. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 в частині посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року відмовлено.

В ухвалі зазначено, що ОСОБА_2 як на підставу касаційного оскарження посилається на пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що апеляційний суд при вирішенні справи не застосував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2023 року в справі № 161/11436/21, від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц, від 28 березня 2018 року в справі № 520/8073/16-ц, від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 20 лютого 2019 року в справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 205/5292/15-ц, від 01 лютого 2023 року в справі № 201/11503/20, від 10 листопада 2022 року в справі № 990/115/22. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження в частині посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження.

17 листопада 2023 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є.В.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні, справу призначено до судового розгляду.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що судове рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 54 500,00 доларів США боргу за договором позики. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Фактичні обставини

Суди встановили, що відповідно до боргового зобов`язання від 05 квітня 2011 року ОСОБА_2 , засновник ТОВ «Агроком», видав боргове зобов`язання на підтвердження укладення між ним та ОСОБА_1 договору позики та фактичне отримання ним від ОСОБА_1 грошей в сумі 50 000,00 доларів США, які будуть використані для надання поворотної фінансової допомоги ТОВ «Агроком». Гроші в сумі 50 000,00 доларів США отримав строком на 7 років, після чого зобов`язується повернути основну суму позики та додатково сплатити проценти за користування грошима, розмір яких встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України. Нарахування процентів відбувається щомісячно з дня наступного за днем підписання цього зобов`язання. Сума процентів за кожен наступний місяць розраховується виходячи з суми позики збільшеної на суму нарахованих процентів за кожен минулий місяць нарастаючим підсумком. Зобов`язання зі сплати основної суми позики і процентів виникає одночасно, але може бути виконано ним достроково як повністю, так і частково, що підтверджується окремим письмовим документом. За невиконання або неналежне виконання цього зобов`язання ОСОБА_2 несе відповідальність усім належним йому майном та майновими правами, на які за законодавством може бути звернено стягнення.

Боргове зобов`язання також містить печатку ТОВ «Агроком» та підпис позичальника.

Висновком експертизи № 3460/3461/3462-21 за результатами проведення комплексної судової технічної експертизи документів у цивільній справі № 229/1727/21 від 22 квітня 2022 року (досліджуваний документ - оригінал боргового зобов`язання від 05 квітня 2011 року) визначено наступне:

1. У борговому зобов`язанні від 05 квітня 2011 року підпис від імені ОСОБА_2 виконаний пастою синього кольору з фіолетовим відтінком для кулькових ручок;

2. У борговому зобов`язанні від 05 квітня 2011 року відсутні ознаки штучного зістарювання документу;

3. У борговому зобов`язанні від 05 квітня 2011 року зміни в друкований текст документу не вносилися;

4. У борговому зобов`язанні від 05 квітня 2011 року реквізити виконувалися в наступній хронологічній послідовності: першочергово виконувався підпис від імені ОСОБА_2 , після чого наносився друкований текст документу та відтиск печатки ТОВ «Агроком». Встановити послідовність виконання відтиску печатки ТОВ «Агроком» та друкованого тексту не надається можливим у зв`язку відсутністю їх взаємного перетину;

5. Відтиск печатки ТОВ «Агроком» у борговому зобов`язанні від 05 квітня 2011 року нанесені не в той час яким датований документ, а в період з 25 листопада 2010 року до 08 грудня 2010 року;

6. Підпис у досліджуваному документі борговому зобов`язанні від 05 квітня 2011 року виконаний ймовірно раніше листопада 2010 року, тобто досліджуваний підпис виконаний не у вказану в документі дату 05 квітня 2011 року.

Позиція Верховного Суду

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), на яку є посилання в касаційній скарзі,зроблено висновок, що «стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2023 року у справа № 161/11436/21 (провадження № 61-625св22), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що:

«за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в національному законодавстві не врегульована типова форма розписки, проте за звичаями ділового обороту реквізит «Підпис» розміщується завжди у кінці документа, під його основним змістом, тобто під текстом документа, для того, щоб зафіксувати дійсне схвалення автором документа його тексту та унеможливити спотворення його змісту. З огляду на те, що підпис ОСОБА_2 розміщений над текстом розписки, який виготовлений у друкованому вигляді, а не власноруч відповідачкою, суди першої та апеляційної інстанцій правильно виснували, що текст розписки ОСОБА_2 не схвалювався, умови договору позики нею не погоджувалися, тому не має підстав вважати, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у борг, а остання - їх отримала.Суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що подана позивачем до суду розписка не підтверджує факту укладення та виконання позикодавцем договору позики».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

позивач на підтвердження права вимоги стягнення з відповідача коштів надав боргове зобов`язання від 05 квітня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 50 000,00 доларів США строком на 7 років, після чого зобов`язується повернути основну суму позики та додатково сплатити проценти за користування грошима; боргове зобов`язання містить підпис позичальника ОСОБА_2 , а також печатку ТОВ «Агроком»; відповідач заперечував факти видачі ним боргового зобов`язання та передання грошових коштів; висновком комплексної судової технічної експертизи документів у справі від 22 квітня 2022 року (досліджуваний документ - оригінал боргового зобов`язання від 05 квітня 2011 року) визначено, що у борговому зобов`язанні відсутні ознаки штучного зістарювання документу, зміни в друкований текст документу не вносилися, реквізити виконувалися в наступній хронологічній послідовності: першочергово виконувався підпис від імені ОСОБА_2 , після чого наносився друкований текст документу та відтиск печатки ТОВ «Агроком», встановити послідовність виконання відтиску печатки ТОВ «Агроком» та друкованого тексту не надається можливим у зв`язку відсутністю їх взаємного перетину, відтиск печатки ТОВ «Агроком» у борговому зобов`язанні нанесений не в той час яким датований документ, а в період з 25 листопада 2010 року до 08 грудня 2010 року, підпис виконаний ймовірно раніше листопада 2010 року;

суд першої інстанції вважав, що оскільки висновком проведеної у справі комплексної судової технічної експертизи встановлено, що підпис ОСОБА_2 у борговому зобов`язанні виконано значно раніше, ніж вказана в борговому зобов`язанні дата, до нанесення друкованого тексту документа, доказів надання ОСОБА_1 цієї позики для надання поворотної фінансової допомоги ТОВ «Агроком» позивач не надав, то надане позивачем до суду боргове зобов`язання від 05 квітня 2011 року не є належним підтвердженням факту укладення між сторонами договору позики, що є підставою для відмови у позові;

апеляційний суд врахував, що: підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію; текст боргового зобов`язання від 05 квітня 2011 року містить підпис ОСОБА_2 , який не заперечував, що підпис у борговому зобов`язанні виконаний ним особисто; оригінал боргового зобов`язання наданий до суду позивачем, за результатами експертного дослідження якого встановлено, що в ньому відсутні ознаки штучного зістарювання документу, зміни в друкований текст документу не вносилися; самі лише доводи відповідача, що реквізити боргового зобов`язання виконувались в різний час, не є безумовним доказом, що договір позики 05 квітня 2011 року між сторонами не укладався, не спростовує того, що підпис виконано саме ОСОБА_2 і це підтверджено висновком експертизи; доказів того, що текст розписки вносився без відома відповідача і що зобов`язання є підробленим, договір позики має іншу правову природу, суду не надано; пояснення в суді першої інстанції свідка ОСОБА_3 щодо відсутності потреби фінансових надходжень ТОВ «Агроком» та порядку вирішення цього питання в ТОВ «Агроком» не впливає на оцінку судом змісту спірного зобов`язання за договором позики між фізичними особами.

З таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що надане позивачем боргове зобов`язання від 05 квітня 2011 року, підписане відповідачем, є доказом факту отримання грошових коштів, за недоведеності ним протилежного. Встановивши наявність між сторонами правовідносин за договором позики, яке не виконане відповідачем, апеляційний суд правильно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення суми позики та трьох процентів річних.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що апеляційним судом необґрунтовано поновлено позивачу строк на апеляційне оскарження та зменшено розмір судового збору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження

№ 61-14230сво18) зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження».

Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження ухвалою від 22 травня 2023 року суд апеляційної інстанції врахував, що повний текст оскаржуваного рішення складено 06 січня 2023 року, тобто останнім днем для подачі апеляційної скарги було 06 лютого 2023 року. Апеляційна скарга подана до суду апеляційної інстанції 08 лютого 2023 року, тобто із порушенням строку на апеляційне оскарження, що встановлений частиною першою статті 354 ЦПК України. Заявником надано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження обґрунтоване тим, що він вимушений здійснювати постійний догляд за хворою матір`ю, яка є інвалідом другої групи та не здатна до самостійного обслуговування. Крім того, на час подання апеляційної скарги постійно лунали повітряні тривоги та мали місце систематичні відключення світла.

За викладених обставин та оскільки забезпечення право на апеляційний перегляд справи відповідно до статті 129 Конституції України є однією з конституційних засад судочинства, незначний пропуск відповідного строку, який становить 2 дні, відсутні підстави для висновку, що рішення апеляційного суду про можливість поновлення заявнику строку на апеляційне оскарження є необґрунтованим.

Тлумачення статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, є врахування судом майнового станусторони.

Клопотання позивача про зменшення суми судового зборуобґрунтоване важким матеріальним становищем та вирішене ухвалою від 02 травня 2023 рокупро залишення апеляційної скарги позивача без руху, що належить до повноважень судді-доповідача. У статті 357 ЦПК України не передбачена можливість вирішення цього питання виключно судом апеляційної інстанції. При цьому суд касаційної інстанції не оцінює достатність обґрунтування та порядок оцінки відповідних доказів при вирішенні питання наявності підстав для зменшення суми судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстави для висновку, що постановаапеляційного суду в оскарженій частині прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, постановуапеляційного суду в оскарженій частині залишити без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2023 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 54 500,00 доларів США боргу за договором позики залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук