АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року

м. Чернівці

справа № 727/2210/23

провадження №22-ц/822/193/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н.Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Глинська Інна Павлівна, на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2023 року, головуючий у першій інстанції Скуляк І.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у березні 2023 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих грошових коштів.

Зазначала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року, за яким ОСОБА_2 передано в користування квартиру АДРЕСА_1 з 25 червня 2022 року по 25 червня 2023 року.

Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

ОСОБА_2 при вчиненні договору було пред`явлено довіреність в електронному вигляді.

Пунктами 1.2, 1.3 договору визначено розмір орендної плати в сумі 300 доларів США на місяць, передоплату за перший місяць та останній місяць в сумі 600 доларів США.

Здійснила сплату ОСОБА_2 орендної плати за період з 17 червня 2022 року по 30 січня 2023 року в сумі 104025 грн.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснено повідомлення про дострокове розірвання договору оренди від 23 лютого 2023 року, відповідно якого договір вважатиметься розірваним з 23 квітня 2023 року.

Також ОСОБА_3 повідомлено, що не доручала ОСОБА_2 передавати майно в оренду.

Посилалася на нікчемність договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_2 повноважень щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 104025 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволений, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 без підстав отримані кошти в сумі 104025 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Глинська І.П., в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих коштів відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги письмові пояснення ОСОБА_3 про звернення до ОСОБА_2 з приводу догляду за квартирою АДРЕСА_1 та подальшу здачу в оренду жилого приміщення, передавання ОСОБА_2 орендної плати щомісяця.

ОСОБА_2 було повідомлено ОСОБА_1 , що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Твердження ОСОБА_1 про надання ОСОБА_2 довіреності в електронному вигляді не підтверджується належними доказами.

Договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року не передбачено повернення коштів у разі дострокового розірвання договору.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано повідомлення ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди від 23 лютого 2023 року.

Натомість, ОСОБА_1 звільнено квартиру АДРЕСА_1 у червні 2023 року за закінченням строку дії договору.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Судом першої інстанції встановлено, що у ОСОБА_2 відсутні повноваження на розпорядження жилим приміщенням, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 досягнуто усної домовленості щодо розпорядження житлом шляхом передачі в оренду.

Зважаючи на відсутність у ОСОБА_2 повноважень на вчинення правочину, ОСОБА_3 договір не підписувала, договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року є неукладеним, а сплачені ОСОБА_1 кошти в сумі 104025 грн підлягають повернення з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Глинська І.П., підлягає задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 безпідставно отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 104025 грн.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року є нікчемним, сплачена ОСОБА_1 орендна плата в сумі 104025 грн підлягає поверненню.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вчинено договір оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року.

На підставі пункту 1.1 договору орендодавець надає орендареві в користування квартиру АДРЕСА_1 на період з 25 червня 2022 року по 25 червня 2023 року.

За змістом пунктів 1.2, 1.3 за згодою сторін встановлюється плата за оренду квартири в сумі 300 доларів США на місяць, до якої не входить вартість комунальних послуг.

Орендар здійснює передоплату за перший місяць та останній місяць терміну оренди в сумі 600 доларів США.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 березня 2023 року №324771096 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

ОСОБА_2 за погодженням ОСОБА_3 здійснено повідомлення ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору оренди від 23 лютого 2023 року, за яким договір вважатиметься розірваним з 23 квітня 2023 року.

До матеріалів справи приєднано розписки ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 300 доларів США за оренду квартири АДРЕСА_1 від 17 червня 2022 року, 29 липня 2022 року, 29 серпня 2022 року, 30 вересня 2022 року, 30 жовтня 2022 року, 30 листопада 2022 року, 26 грудня 2022 року, 30 січня 2023 року.

За актом комісії Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокомунбуд» від 03 лютого 2023 року №12 ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 проживають у квартирі АДРЕСА_1 без реєстрації з 25 червня 2022 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно зі пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

За змістом абзацу 1, 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів в сумі 104025 грн.

Підставою позову, тобто обставинами, якими ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги, зазначала нікчемність договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_2 повноважень щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі ч.1ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У підпункті в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Мотивованість судового рішення - це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Разом з тим відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Глинська І.П., містить посилання на те, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року є неукладеним за відсутності у ОСОБА_2 повноважень на вчинення правочину.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно із частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

На підставі частини 1 та 2 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом частини 1, 2 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вчинено договір оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року.

На підставі пункту 1.1 договору орендодавець надає орендареві в користування квартиру АДРЕСА_1 на період з 25 червня 2022 року по 25 червня 2023 року.

За змістом пунктів 1.2, 1.3 за згодою сторін встановлюється плата за оренду квартири в сумі 300 доларів США на місяць, до якої не входить вартість комунальних послуг.

Орендар здійснює передоплату за перший місяць та останній місяць терміну оренди в сумі 600 доларів США.

Приписами частини першої, другої статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму (частина перша статті 760 ЦК України).

На підставі частини першої, другої статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (частина перша статті 812 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло.

За змістом частини першої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 811 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі.

Умови договору оренди житлового приміщення передбачать, що цей договір укладено між ОСОБА_2 (орендодавець), з однієї сторони, та ОСОБА_1 (орендар), з іншої сторони.

Договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року підписано сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З огляду на наведене договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Водночас недійсність договору найму (оренди) житла з підстав вчинення особою за відсутності повноваження на укладення правочину прямо не встановлена законом.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У цій справі не оспорюється правомірність договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року є нікчемним, ОСОБА_2 безпідставно отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 104025 грн.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Передбачений інститутом кондикції вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Отже предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19)).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).

З матеріалів справи вбачається, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року є підставою виникнення права наймача (орендаря) ОСОБА_1 користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) ОСОБА_2 орендної плати, погодженої умовами договору.

Отже, правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правовідносинами за договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оренди житлового приміщення від 17 червня 2022 року.

За наявності договірних правовідносин суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування положення статті 1212 ЦК України, повернення безпідставно набутих грошових коштів на порушення норм матеріального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У такому разі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2023 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Глинська Інна Павлівна, задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21 листопада 2023 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 про повернення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 04 березня 2024 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді М. І. Кулянда

О. О. Одинак