П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2024 року м. Київ

Справа № 754/16919/17

Провадження: № 22-ц/824/2652/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Багінського Андрія Михайловича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Лісовської О. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

у с т а н о в и в:

У 2018 році ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Після смерті матері їй стало відомо про складання заповіту від 21.07.2015 року на ім`я ОСОБА_2 . Проте, даний заповіт суперечить вимогам діючого законодавства та не відповідає волі спадкодавця. З урахуванням заяви про зміну підстав позову, ОСОБА_1 вказує на те, що заповіт є недійсним, оскільки під час розгляду справи були встановлені обставини, що свідчать про наявність у поведінці ОСОБА_3 хронічних емоційних реакцій та станів, які об`єктивно могли перешкоджати необхідному розумінню та належному сприйманню нею своїх дій, а тому, волевиявлення ОСОБА_3 , як заповідача, не було вільним і не відповідало її волі. На підставі викладеного просила визнати недійсним оспорюваний заповіт.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду від 12 травня 2023 року заяву представника відповідача про розподіл витрат на правничу допомогу задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 79960 грн.

Не погодившись із такими судовими рішеннями адвокат Багінський А.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційні скарги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права, є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки, під час розгляду справи порушена змагальність сторін. Вказував, що у даній справі для вірного її вирішення обов`язковим було проведення судової психіатричної експертизи. Така експертиза за клопотанням позивача була призначена судом, але не проведена з незалежних від ОСОБА_1 причин, оскільки, через важкий матеріальний стан вона була позбавлена можливості своєчасно оплатити виконання експертизи. Також зазначив, що суд першої інстанції не врахував побажання позивача про проведення експертизи у Комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної Ради «Обласна клінічна лікарня № 3», дана установа на момент заявленого клопотання не перебувала у стані припинення. На цій підставі, представник позивача заявив нове клопотання про проведення експертизи, яке судом, на його думку, було безпідставно відхилено, у зв`язку з чим, ухвала суду першої інстанції від 04 травня 2023 року підлягає скасуванню. Окрім того, посилався на те, що судом належним чином не було проаналізовано показання свідків, поза увагою суду залишилась і медична документація померлої, наявна в матеріалах справи.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу на додаткове рішення, позивачка, не погоджуючись із розміром витрат на правову допомогу, стягнутих з неї на користь відповідача, вважає його неспівмірним та непомірно високим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 червня 2023 року цивільну справу витребувано із суду першої інстанції.

До Київського апеляційного суду матеріали справи надійшли 27 червня 2023 року.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 10 липня та 20 липня 2023 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 01 грудня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/16919/17 у зв`язку зі звільненням судді-доповідача ОСОБА_4 із посади судді Київського апеляційного суду відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 23 листопада 2023 року.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 01 грудня 2023 року, визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Невідома Т.О., судді: Нежура В.А., Верланов С. М.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 31 січня 2024 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи ОСОБА_1 вважав необгрунтованими, а рішення суду законним. Доводи позивачки щодо відхилення судом першої інстанції клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи вважав неприйнятними, виходячи із майнової сутності даних правовідносин, та таких їх засад як диспозитивність, юридична рівність та майнова самостійність учасників, зазначав, що неможливість оплати ОСОБА_1 призначеної за її клопотанням експертизи, що унеможливило її проведення, не може бути визнано поважною причиною для призначення повторної експертизи. Зокрема, посилався на те, що позивачка під час розгляду справи не надала жодного письмового доказу, який би підтверджував наявніть у померлої матері, в період посвідчення спірного заповіту психічних розладів, які могли б вплинути на волю останньої при його складанні.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції адвокат Багінський А.М. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній.

Відповідач ОСОБА_2 та адвокат Гудзера Т.С., який діє в його інтересах, заперечували проти апеляційних скарг, судові рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.

21.07.2015 року ОСОБА_3 був складений заповіт на ім`я ОСОБА_2 на все її майно (т. 1, а. с. 15).

Сторони у справі є рідними дітьми померлої ОСОБА_3 .

Оспорюючи заповіт на користь брата, ОСОБА_1 посилалась на те, що у поведінці померлої ОСОБА_3 за життя були наявні хронічні емоційні реакції, які об`єктивно могли перешкоджати необхідному розумінню нею та належному сприйманню своїх дій, а тому волевиявлення матері, як заповідача, не могло бути вільним і не відповідало її волі.

Для вирішення питання щодо психічного стану ОСОБА_3 у період складання заповіту 21.07.2015 року, судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, у зв`язку з чим 29.10.2018 року провадження у справі зупинено (т. 2, а. с.8).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2018 року провадження у справі відновлено, у зв`язку з поверненням матеріалів справи до суду та повідомленням судового експерта про неможливість проведення судової експертизи через ненадання додаткових матеріалів (т. 2, а. с. 16).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року провадження у справі зупинено, у зв`язку з призначенням посмертної судово-психіатричної судової експертизи (т. 4, а. с. 214-215).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2022 року провадження у справі відновлено, у зв`язку з припиненням експертної установи, Київського міського центру (м. Київ, вул. Кирилівська, 3-А), якій було доручено проведення судової експертизи у даній справі (т. 5, а. с. 33).

21.02.2022 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про направлення матеріалів справи для проведення судово-психіатричної експертизи до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» (т. 5, а. с. 55-56).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.02.2022 року судом призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, у зв`язку з чим, провадження у справі зупинено (т. 5, а. с. 73-74).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.02.2023 року провадження у справі відновлено, матеріали справи повернуті без виконання, у зв`язку з несплатою вартості експертизи позивачкою (т. 5, а. с. 95).

В судовому засіданні в суді першої інстанції адвокатом Багінським А.М. в інтересах ОСОБА_1 заявлено усне клопотання про повторне призначення у справі судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.05.2023 року у задоволенні клопотання представника позивача про призначення судової експертизи відмовлено (т. 5, а. с. 160-161).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 на момент укладення заповіту, через власний психічний та емоційний стан не усвідомлювала значення своїх дій, а тому дійшов висновку про те, що заповіт відповідає вимогам закону.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 650/1252/17.

Окрім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Тобто, психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом у встановленні спірних обставин.

Як зазначено вище, судом першої інстанції неодноразово призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза.

У лютому 2023 року, у зв`язку із несплатою позивачкою вартості експертизи, ухвалу суду про призначення судово-психіатричнорї експертизи залишено без виконання, матеріали справи поверненуто до суду (т. 5, а. с. 84).

В судовому засіданні в суді першої інстанції представник позивачки, обгрунтовуючи клопотання про повторне призначення судової експертизи, посилався на важкий фінансовий стан позивача, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 не мала змоги оплатити призначену судом за її клопотанням судово-психіатричну експертизу, оскільки вартість експертизи у розмірі 42 370 грн є надмірно завищеною, а тому просив призначити експертизу в іншій експертній установі, що на його думку, вплине і на вартість проведення такої експертизи.

Статтею 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити в його визнанні.

Слід наголосити на тому, що вартість проведення експертизи у державних експертних установах складається із затвердженої Міністерством юстиції вартості експертогодини.

Так, відповідно до п. 1 наказу Міністерства юстиції України від 24.01.2022 № 199/5 «Про встановлення вартості однієї експертогодини у 2022 році» вартість однієї експертогодини у 2022 році становить 188,77 грн.

Відповідно до листа ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» від 16.11.2022 року вартість проведення експертизи у цій справі становить 42 370 грн.

З викладеного убачається, що для проведення експертизи у цій справі судовому експерту необхідно витратити 224 години (42 370 / 188,77 = 224,45). Це пов`язано із великою кількістю матеріалів справи, які має вивчити експерт при проведенні експертизи.

Отже, виходячи із майнової сутності цивільних правовідносин, та таких їх засад як диспозитивність, юридична рівність та майнова самостійність учасників, беручи до уваги змагальність та диспозитивність цивільного судочинства, неможливість оплати особою призначеної за її клопотанням експертизи, що унеможливило її проведення, не може бути визнано поважною причиною для призначення повторної експертизи.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивачка свідомо ухилилася від сплати судової експертизи, при цьому, буд-яких повідомлень від неї на виконання вимоги експерта про сплату судової експертизи до суду не надходило, лише під час судового засідання представник позивача надав пояснення з приводу невиконання позивачкою вимог експерта щодо сплати вартості експертизи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що стан здоров`я ОСОБА_3 яка потребувала постійного стороннього догляду через проблеми із зором, та як наслідок хронічні емоційні реакції, свідчить лише про наявність фізичних вад померлої особи, проте не свідчить про її недієздатність.

Сам по собі факт наявності у заповідачки тяжкої хвороби не є достатнім доказом її фізичної неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення заповіту, та не спростовує презумпцію її психічного здоров`я.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 12 серпня 2020 року у справі № 759/7606/13, від 13 січня 2023 року у справі № 750/6976/20.

Правильним є і висновок суду про те, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довела, що при посвідченні спірного заповіту ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а також, що у неї було відсутнє волевиявлення на вчинення заповіту. Судом не встановлено порушень вимог закону при посвідченні оспорюваного заповіту, а тому, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильними.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника позивача, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції призначив посмертну судово-психіатричну експертизу, не врахувавши побажань позивачки щодо місця її проведення, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 Порядку проведення проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.05.2018 № 865, судово-психіатричні експертизи проводять виключно державні спеціалізовані судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України.

Як убачається із матеріалів справи 23.02.2021 року представник позивача подав заяву про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи, в якій проведення судово-психіатричної експертизи просив доручити Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівська, 103-А) (т. 4, а. с. 100-102).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року провадження у справі було зупинено у зв`язку із призначенням посмертної судово-психіатричної експертизи. Для проведення експертизи було визначено Київський міський центр судово-психіатричної експертизи.

В подальшому, суд першої інстанції було повідомлено про те, що судово-психіатричні експертизи проводить ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», у зв`язку з тим, що Київським міський центр судово-психіатричної експертизи (м. Київ, вул. Кирилівська, 103-А) припинено.

21.02.2022 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про направлення матеріалів справи на судово-психіатричну експертизу до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3».

На наступне судове засідання, а саме 22.02.2022, на якому розглядалося питання визначення місця проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, позивачка та її представник не з?явилися, про день, час та місце розгляду справи вони були повідомлені належним чином, представник позивача у своєму клопотанні просив проводити судове засідання за відсутності позивачки та її представника.

Відповідно до ч.3 ст.103 ЦПК України при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза).

Слід наголосити на тому, що відповідач та його представник заперечували проти направлення матеріалів справи до м. Харкова, оскільки, це затягнуло б розгляд справи, який на момент вирішення питання про призначення експертизи вже тривав майже п`ять років.

Отже, беручи до уваги те, що сторонами не досягнуто згоди щодо обрання конкретної експертної установи, судом першої інстанції було правомірно постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, виконання якої доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров?я України» (м. Київ, вул. Кирилівська, 103).

На підставі вищевикладених обставин та наведених норм, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року про відмову у призначенні експертизи, оскільки судом першої інстанції не порушено вимог процесуального законодавства.

Що стосується клопотання в апеляційній скарзі про призначення судом апеляційної інстанції посмертної судово-психіатричної експертизи, яке було подане до суду першої інстанції, то воно не підлягає вирішенню судом апеляційної інстанції з таких підстав.

В апеляційній скарзі адвокат Багінський А.М. в інтересах ОСОБА_1 просить розглянути та задовольнити клопотання позивача про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, яке було подане до суду першої інстанції.

В той же час, чинним цивільним процесуальним законодавством України не передбачено повноважень суду апеляційної інстанції вирішення клопотання про призначення експертизи, яке було адресоване безпосередньо суду першої інстанції та до ухвалення цим судом рішення у справі.

Доводи Багінського А.М. про те, що судом першої інстанції належним чином не було проаналізовано показання свідків, поза увагою суду залишилась і медична документація померлої, спростовуються наступним.

Із наявноїв матеріалах справи довідки Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.01.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 до лютого 2017 року самостійно отримувала пенсію на почті, про що свідчить її особистий підпис у платіжних документах про отримання пенсії, за період з 01.01.2015 рік по 01.01.2016 рік.

Також, як убачається із повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про призначення житлової субсидії на ЖКП ОСОБА_3 , остання, у грудні 2015 року особисто зверталася до вказаного управління із заявою про призначення житлової субсидії та заповнювала декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії.

В матеріалах справи також наявний лист КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № 2» від 15.07.2022 року, відповідно до якого, ОСОБА_3 під наглядом психіатра не перебуває.

Перебування ОСОБА_3 у адекватному стані в період складання заповіту було також підтверджено показами свідків, які спілкувались із останньою в цей період.

Вказаних доказів у їх сукупності достатньо для підтвердження можливості ОСОБА_3 при посвідченні оспорюваного заповіту усвідомлювати свої дії та керувати ними, натомість, позивачкою не надано жодного письмового доказу, який би підиверджував наявність у померлої в період посвідчення спірного заповіту психічних розладів, які б могли вплинути на волю останньої при складанні спірного заповіту.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналогічна позиція викладена у Постанові ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16-ц.

Суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що надані суду медичні документи та показання свідків не дають підстав піддати сумніву збереження спроможності ОСОБА_3 до здатності повноцінно усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться лише до незгоди з оскаржуваним рішенням, зокрема, з відмовою в задоволенні заяви про призначення експертизи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, надано вичерпну відповідь на усі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції вважав, що витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 79 960 грн підтверджені належними та допустимими доказами, окрім того, такий розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, послуг та виконаних робіт.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Як убачається із матеріалів справи 10.05.2023 року від адвоката Гудзери Т.С. в інтересах ОСОБА_2 надійшла заява про розподіл судових витрат, понесених на правничу допомогу. Представником надано суду докази на підтвердження укладеного з відповідачем договору, детальний опис робіт за договором від 26.01.2018 року, відповідно до якого, вартість обсягу наданих послуг становить 79 960 грн. (т. 5, а.с. 173-179).

Так, 26.01.2018 року між відповідачем ОСОБА_2 та адвокатом Гудзерою Т.С. був укладений договір про надання правничої допомоги № 06 (т. 1, а. с. 90-91).

Умовами укладеного між сторонами договору передбачено гонорар за позитивний результаті у сумі, еквівалентній 1000 доларів США (36560 грн), що підлягає сплаті протягом трьох днів після набрання чинності рішенням суду про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (п. 5.4 договору) (т. 1, а. с. 90-91).

16.02.2018 року відповідачем було подано до суду попередній розрахунок суми судових витрат, відповідно до якого очікувані витрати на правничу допомогу становлять 38 240 грн (т. 1, а.с. 89).

Матеріали справи містять також квитанції про сплату відповідачем ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу адвокату у загальному розмірі 42 400 грн.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 465/3458/15-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 759/14346/16.

Ухвалюючи додаткове рішення та задовольняючи заяву Гудзери Т.С. про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оскільки позовні вимоги залишені без задоволення, представником відповідача надані належні докази на підтвердження понесених витрат, а розмір витрат відповідає критерію реальності та розумності, є співмірним зі складністю справи і обсягом виконаних адвокатом робіт.

Разом з тим, в суді першої інстанції позивачка не скористалася правом на подання клопотань про зменшення розміру таких витрат, доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності зі складністю справи та її значенням для позивача, не подала.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, в результаті чого ухвалене законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва також підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Багінського Андрія Михайловича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 05 березня 2024 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура