Справа № 740/5185/23
Провадження № 2/740/98/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Ісаєнко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Талалаївської об`єднаної територіальної громади в особі Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

установив:

У серпні 2023 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили визнати за ними право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що в січні 2004 року вони переїхали у с. Велика Дорога до тітки, познайомилися із ОСОБА_3 , який мав намір продати свій будинок. 18 травня 2004 року в приміщенні Великодорізької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області вони уклали з ним договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Починаючи з 18.05.2004 по цей час, тобто більше 10 років, позивачі постійно проживають, добросовісно та безперервно володіють та відкрито користуються будинком з господарськими будівлями та спорудами, і земельною ділянкою, доглядають та утримують майно, здійснюють поточний та капітальний ремонт, сплачують обов`язкові комунальні платежі, земельний податок, зареєстрували своє місце проживання у ньому.

У березні 2023 року позивачі дізналися, що право приватної власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_3 на 1/2 частку та за ОСОБА_4 на 1/2 частку, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день її смерті разом з нею проживав чоловік ОСОБА_3 , який у будинку не був зареєстрований та з ним ніхто не проживав.

Оскільки позивачі відкрито, добросовісно та безперервно користуються нерухомим майном більше 10 років, то вважають, що мають право на набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку з чим звернулися з позовом до суду.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 серпня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09-00 год. 25 вересня 2023 року.

25 вересня 2023 року підготовче засідання відкладено на 24 жовтня 2023 року 09-00 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2023 року підготовче провадження у справі закрито; справу призначено до судового розгляду на 09-00 год. 29 листопада 2023 року, який у подальшому неодноразово відкладався з різних причин, востаннє на 22.02.2024, 09-00 год.

У судове засідання сторони не з`явилися.

У справі містяться заява представника позивачів ОСОБА_5 про розгляд справи у його та позивачів відсутність, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача сільський голова Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області Андрусенко Людмила подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі представника та ухвалити рішення згідно з чинним законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку, укладеним 18 травня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрованим Великодорізькою сільською радою Ніжинського району Чернігівської області у реєстрі за № 35, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купила належний продавцю житловий будинок по АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями і спорудами, розташований на присадибній земельній ділянці площею 0,52 га, що належить Великодорізькій сільській раді (а. с. 9).

Дійсність указаного договору та дотримання сторонами вимог закону щодо його форми судом не перевіряється з огляду на принцип диспозитивності, межі заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України).

Згідно з довідкою № 1511/60 від 04.05.2023, виданою старостою Великодорізького старостинського округу № 2 Талалаївської сільської ради ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , з якою на день смерті та протягом шести місяців проживав ОСОБА_3 її чоловік, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та з яким на день смерті ніхто не проживав та не був зареєстрований (а. с. 12, 13).

Відповідно до довідки КП «Ніжинське МБТІ» № 01/34-128 від 21 березня 2023 року право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на частку та за ОСОБА_4 на частку згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.05.2004 (а. с. 24).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по за кожним (а. с. 29).

У справі відсутні жодні докази про те, чи заводилися спадкові справи після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно, чи звертався будь-хто із заявами про прийняття спадщини після їхньої смерті.

За твердженням позивачів, вони на день звернення до суду з цим позовом добросовісно, відкрито і безперервно володіють указаним будинковолодінням більше 10 років, тому вважають, що набули право власності на цей будинок за набувальною давністю.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена, як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України с уд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зокрема, згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним та необґрунтованим, відсутніми підстави, передбачені ст. 344 ЦК України, для визнання за позивачами права власності на спірне будинковолодіння за набувальною давністю, адже згідно з матеріалами справи позивачі володіють спірним будинковолодінням не безтитульно, а на підставі договору купівлі-продажу; позивачам достеменно відомо про осіб власників указаного будинковолодіння, за якими на цей час зареєстровано право власності, які померли і після смерті яких могли залишитися спадкоємці, однак указані обставини не з`ясовані судом, жодних заяв/клопотань з цього приводу позивачами, інтереси яких представляє адвокат, до суду не подавалося. Також відсутні жодні докази на підтвердження того, що власники майна відмовилися від права власності на спірне будинковолодіння на користь позивачів.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 141, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Талалаївської об`єднаної територіальної громади в особі Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко