Номер провадження: 22-ц/813/2743/24
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2024 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 947/14376/22

Номер провадження: 22-ц/813/2743/24

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Ступник А.О.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору 1) приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, 2) Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Петренка В.С. 19 вересня 2023 року,

встановив:

2. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 608 від 16 червня 2022 року, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, про стягнення з неї - ОСОБА_1 заборгованості у розмірі - 355 552,94 грн.. Позивачка також стягнути з відповідача судові витрати.

ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 21 червня 2022 року на її адресу надійшла постанова державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17.06.2022 року про відкриття виконавчого провадження щодо неї, на підставі виконавчого напису нотаріуса Дімітрової Т.А. № 608 від 16.06.2022 року про стягнення - 355 552, 94 грн..

Виконавчий напис № 608 від 16.06.2022 року позивачка вважає протиправним, таким, що не підлягає виконанню, оскільки грошових коштів від ОСОБА_2 вона не отримувала та не підписувала договір позики грошових коштів, жодних листів від відповідача не отримувала (Т. 1, а. с. 1 4).

Позиція сторін в суді першої інстанції

ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що 12 січня 2015 року вона - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали Договір позики серії НАК № 748887, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., який зареєстрований в Реєстрі за № 19.

Відповідно до п.1 даного Договору позики Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 200000 грн. (двісті тисяч) гривень 00 коп., що за офіційним курсом НБУ 1574.95 гривні за 100 доларів США, було еквівалентом 12 698,41 (дванадцяти тисячам шістсот дев`яносто восьми) доларам США 41 центу за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору. Позичальник зобов`язалася повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що є еквівалентом 12698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою Позикодавця, що відповідає вимогам п.4 Договору позики. Пунктом 2 Договору позики серії НАК №748887 підтверджено, що сума позики, встановлена п.1 даного Договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Сторонами в п.5 Договору позики врегульовано, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1 даного договору, на банківський рахунок Позикодавця, який буде зазначений в листі-вимозі до Позичальника або готівкою в місті Одесі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про повернення коштів. Відповідно до пунктів 6 та 7 Договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним Договором, а у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором. Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю штрафні санкції, в тому числі суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Відповідачка зазначає, що сторонами досягнуто домовленості про те, що у випадку невиконання Позичальником зобов`язання за даним договором, даний договір може бути поданий Позикодавцем до стягнення. Звернення стягнення за даним договором здійснюється у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або в судовому порядку.

Як стверджує відповідачка, дійсно сторони не погодили кінцевий термін виконання Договору. У такому випадку, враховуючи положення частини другої статті 530 ЦК України, Позичальник повинна була виконати зобов`язання за договором у семиденний строк від дня пред`явлення ОСОБА_2 вимоги до неї.

Відповідачка зазначає, що відправила лист-вимогу до позивачки, що підтверджується рекомендованим листом АТ «Укрпошта» за № 380, надісланим 01 лютого 2022 року відправником ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_1 , та описом поштового вкладення за № 380, в якому зазначено найменування вкладення: - Вимога ОСОБА_3 до ОСОБА_1 від 01.02.2022 р. про повернення боргу в розмірі 12 698,41 долара США.

У зв`язку з невиконанням позивачкою вимоги про повернення коштів, вона звернулась до нотаріуса для отримання виконавчого напису нотаріуса про стягнення боргу у примусовому порядку. У зв`язку з вказаним просить відмовити у задоволені позову (Т. 1, а. с. 62 79).

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Т.А. у письмових поясненнях просить відмовити в задоволенні позову. Посилається на те, що виконавчий напис було вчинено у відповідності до вимог діючого законодавства (Т. 1, а. с. 105 109).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 608 від 16 червня 2022 року, вчинений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 355 552,94 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 488 грн. 60 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не пересвідчився у тому, чи була ОСОБА_1 своєчасно повідомлена про виникнення заборгованості перед кредитором за кредитним договором, і в якому розмірі була ця заборгованість. Отже, вказаний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню. Доказів того, що ОСОБА_1 отримала повідомлення про усунення порушень відповідачем суду надано не було. Тому, суд зазначив, що оскаржуваний виконавчий напис здійснено з порушенням норм законодавства, що регулює зазначені правовідносини.

Також, суд вказав, що кредитор при зверненні не надав нотаріусу докази безспірності заборгованості. Довідка про стан заборгованості або розрахунок заборгованості не підтверджують безспірність заборгованості (Т. 2, а. с. 123 130).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) судом першої інстанції в порушення норм процесуального права було розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження; 2) судом першої інстанції було розглянуто справу за відсутності відповідача та за наявності його клопотання про відкладення розгляду справи; 3) судом було залишено без розгляду клопотання відповідача про повернення позовної заяви, оскільки остання підписана неповноважною особою; 4) помилковими є висновки суду першої інстанції щодо відсутності обставин безспірності заборгованості та неповідомлення про усунення порушень зобов`язання; 5) позивачкою не було спростовано відсутність зобов`язань за договором позики; 6) судом не було враховано, що приватний нотаріус діяла відповідно до правових актів, які регулюють вчинення нотаріального напису (Т. 2, а. с. 132 152).

Узагальнені доводи позивачки в апеляційному суді

Адвокат Сільницький І.В., діючий від імені ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною. Відповідачем не було надано доказів отримання позивачкою вимоги, тому процедуру стягнення боргу не було дотримано (Т. 2, а. с. 189 194).

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року(Т. 2, а. с. 167 167 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31.10.2023 року справу призначено до розгляду у приміщенні у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 171).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.11.2023 року задоволено заяву про виправлення описки (Т. 2, а. с. 182 182 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.02.2024 року задоволено клопотання адвоката Сільницького І.В., діючого від імені ОСОБА_1 , про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (Т. 2, 207 208).

20.02.2024 року від адвоката Сільницького І.В., діючого від імені ОСОБА_1 , надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.02.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Сільницького І.В., діючого від імені ОСОБА_1 , про зупинення апеляційного провадження у справі.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Рішення суду першої інстанції просила скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Адвокат Сільницький І.В., діючий від імені ОСОБА_1 , у судовому засіданні в режимі відеоконференції просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 непідлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

12.01.2015 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики (далі Договір), який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., та зареєстрований в Реєстрі за № 19.

Відповідно до п. 1 договору позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі - 200 000,00 грн, що є еквівалентом - 12 698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору. Позичальник зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що є еквівалентом - 12 698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця.

Пунктом 2 договору погоджено, що сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Сторонами в п. 5 договору врегульовано, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, на банківський рахунок позикодавця, який буде зазначений в листі-вимозі до позичальника або готівкою в м. Одесі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про повернення коштів.

Відповідно до пунктів 6 та 7 договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором, а у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штрафні санкції, в тому числі суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

16 червня 2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною був вчинений виконавчий напис № 608 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі - 355 552,94 грн..

17 червня 2022 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сульжик В.В. було відкрито виконавче провадження ВП №69258816 з примусового виконання виконавчого напису № 608 від 16 червня 2022 року, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі - 355 552,94 грн..

Між сторонами виникли правовідносини з визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам законодавства.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, та прийняття аргументів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу

З матеріалів справи, а саме відповідно до копії виконавчого напису та документів, на підставі яких він був вчинений, вбачається, що 12.01.2015 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., та зареєстрований в Реєстрі за № 19.

Відповідно до п. 1 договору позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі - 200 000,00 грн, що є еквівалентом - 12 698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору. Позичальник зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що є еквівалентом - 12 698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця.

Сторонами в п. 5 договору врегульовано, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, на банківський рахунок позикодавця, який буде зазначений в листі-вимозі до позичальника або готівкою в м. Одесі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про повернення коштів.

Відповідно до пунктів 6 та 7 договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором, а у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штрафні санкції, в тому числі суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Вказаний договір позики є предметом оскарження в цивільній справі №522/6013/23.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Проте характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: - відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; - дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; - строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Встановлено, що 17 червня 2022 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сульжик В.В. було відкрито виконавче провадження ВП №69258816 з примусового виконання виконавчого напису № 608 від 16 червня 2022 року, вчиненого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Тетяною Андріївною про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі - 355 552,94 грн..

Стягнення заборгованості проводиться за період з 12.01.2015 року по 08.02.2022 року. Тобто, стягнення проводиться більше ніж за три роки, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Безспірність документа, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною.

У постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750св20) Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте, право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу.

Учинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Отже помилковими є доводи апелянта, що нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Матеріали справи відомостей про отримання позивачем (боржником) відповідного повідомлення не містять. В матеріалах справи міститься конверт про направлення ОСОБА_1 вимоги про усунення зобов`язання, яке повернулось з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про неотримання листа-вимоги.

Порушення порядку повідомлення боржника про вимогу про усунення порушення є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на вказане, на спростування доводів позову, відповідачем не було надано доказів безспірності заборгованості боржника.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що є підставою для скасування рішення суду.

Вищевказані доводи апелянта не мають наслідком скасування рішення суду першої інстанції, зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується апеляційний суд.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 27 березня 2024 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе