ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/281/24 Справа № 2-1777/2007 Суддя у 1-й інстанції - Прасолова В.Н. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу про визнання права власності на самочинне будівництво,

за апеляційною скаргою Криворізької міської ради,

на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2007 року,

встановив:

У лютому 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Саксаганської районної ради міста Кривого Рогу про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позов обґрунтував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13 листопада 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Клюєвим Л.П., йому належить на праві приватної власності два нестаціонарних торговельних кіоски, розташованих за адресою: м. Кривий Ріг, зупинка кінотеатр «Олімп». У 2005 році самочинно на земельній ділянці, що виділена йому в оренду на підставі договору оренди земельної ділянки від 28 листопада 2005 року відповідно до рішення міської ради III сесії XXIV скликання № 199 від 14 серпня 2002 року, здійснив будівництво торгівельно-зупиночного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: торгівельних кіосків «А-1» розміром ( 3,04 х 2,50) + ((3,04 х 2,02): 2 х 0,55 ) = 9,0 кв.м та «В-1» розміром ( 3,04 х 2,50) + ((3,04 х 2,02): 2 х 0,55 ) = 9,0 кв.м.; зупиночного павільйону « Б» розміром (3,24 х 2,50) = 13,10 кв.м.

Зазначав, що всі нові споруди, та ремонті роботи відповідають технічним нормам та не мають тріщин, дефектів, недопустимих перегибів, їх експлуатація можлива. Загальна вартість самочинно побудованих споруд складає 19 551 гривень.

У зв`язку з наведеним, позивач просив суд визнати за ним право власності на вказане самочинне будівництво.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2007 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 21 лютого 2007 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинне будівництво торгівельно-зупиночного павільйону розташованого за адресою: АДРЕСА_1 зупинка транспорту «Кінотеатр «Олімп», а саме: торгівельних кіосків «А-1» розміром (3,04 х 2,50) + ((3,04 х 2,02) : 2 х 0,55 ) = 9,0 кв.м, та «В-1» розміром (3,04 х 2,50) + ((3,04 х 2,02) : 2 х 0,55 ) = 9,0 кв.м. Витрати по справі віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі Криворізька міська рада, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Криворізька міська рада, як належний відповідач по справі, не була залучена до участі у розгляді справи в той час як самочинно збудовані позивачем приміщення збудовані на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності міста, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ткаченко О.П., посилаючись на те, що в інший спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності, захистити своє порушене право він не може, вважає позовні вимоги про визнання за ним права власності на самочинне будівництво торгівельно-зупиночного павільйону законними. Просить апеляційну скаргу Криворізької міської ради залишити без задоволення, рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2007 року залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 , яка діє в інтересах Криворізької міської ради, доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала та просила її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Ткаченко О.П. та Булатова С.І., які діють в інтересах ОСОБА_1 , просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга Криворізької міської ради підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 28 листопада 2005 року відповідно до рішення міської ради XXVI сесії IV скликання № 3309 від 22 червня 2005 року виділені земельні ділянки, на яких позивач самочинно здійснив будівництво торгівельно-зупиночного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , зупинка транспорту «Кінотеатр «Олімп», а саме: торгівельних кіосків «А-1» розміром ( 3,04 х 2,50) + ((3,04 х 2,02) : 2 х 0,55 ) = 9,0 кв.м, та «В-1» розміром ( 3,04 х 2,50) + ((3,04 х 2,02) : 2 х 0,55 ) = 9,0 кв.м.; та «Б» розміром (3,24 х 2,50) = 13,10 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу про визнання права власності на самочинне будівництво суд першої інстанції виходив з того, що у попередньому судовому засіданні встановлено, що наявні законні підстави для задоволення позовних вимог, а також, що визнання позову відповідачем - Виконавчим комітетом Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з огляду на наступне.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Зі змісту статті випливає, що для того, щоб будівництво не було самочинним, необхідною є наявність таких вимог: земельна ділянка повинна бути відведена для зведення житлового будинку, будівлі, споруди або іншого нерухомого майна; повинен бути належним чином оформлений дозвіл на забудову або належно затверджений проект; при забудові не були здійснені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Верховний Суд у постанові від 25 серпня 2020 по справі № 760/21223/17-ц зазначає, що вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та істотних правил.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що на підставі частини 3 статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу. (ч. 3 ст. 375 ЦК України)

При вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 № 3038- VI , а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (ст. 34,37 цього Закону).

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у спірних правовідносинах належним відповідачем є Криворізька міська Рада, оскільки земельні ділянки з кадастровими номерами №:06:159:0015 та №:06:159:0042 належать до комунальної власності міста, а отже їх законним власником та розпорядником виступає саме Криворізька міська Рада.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Відповідно ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) дійшла висновку про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Вирішуючи питання щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на самочинне будівництво - торгівельно-зупиночний павільйон, торгівельно-зупиночного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , зупинка транспорту «Кінотеатр «Олімп», а саме: торгівельних кіосків «А-1» розміром ( 3,04 х 2,50) + ((3,04 х 2,02) : 2 х 0,55 ) = 9,0 кв.м, та «В-1» розміром ( 3,04 х 2,50) + ((3,04 х 2,02) : 2 х 0,55 ) = 9,0 кв.м, суд першої інстанції не залучив до участі у справі належного відповідача - Криворізьку міську раду, яка є власником земельних ділянок з кадастровим №:06:159:0015, № :06:159:0042, адже вказані земельні ділянки належать до комунальної власності міста, а тому їх законним власником та розпорядником виступає саме Криворізька міська Рада.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав, інтересів та обов`язків Криворізької міської ради.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а усунути вказаний недолік в межах апеляційного провадження суд апеляційної інстанції не має можливості.

Відповідно п. 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушенням норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції оскаржуване судове рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради підлягає стягненню сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 293, 27 гривень.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Криворізької міської ради задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 лютого 2007 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Саксаганської районної ради міста Кривого Рогу про визнання права власності на самочинне будівництво відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 293,27 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 27 березня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста