КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2730/2024 Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 357/7947/23

04 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ратнікової В.М.

суддів: Борисової О.В.

Левенця Б.Б.

при секретарі: Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бондар Євгенії Володимирівни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоли О.Я., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири, -

в с т а н о в и в:

20.06.2023 року ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ; виплатити ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 182 965 грн, внесені позивачем на розрахунковий рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області в якості компенсації вартості 1/4 частки нерухомого майна відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що сторони є співвласниками майна, зокрема, на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 належить - 3/4 частки, а її батьку ОСОБА_2 - 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що відповідач, починаючи з 2010 року у вказаній квартирі не проживає з власної волі, що встановлено рішеннями суду по цивільних справах № 357/186/22, № 357/8819/22 та № 357/7002/22, відповідач не утримує майно, не проводить оплату комунальних платежів, а тому їх стягнення відбувалося в примусовому порядку.

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про встановлення порядку користування житловим приміщенням, однак рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/7002/22 йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що між сторонами прослідковується наявний конфлікт, який унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, спірна квартира зазнала перепланування шляхом знесення перегородки, що розділяла кухню та житлову кімнату, змінилась загальна та житлова площа квартири, технічний паспорт, на підставі якого позивач просив встановити порядок користування квартирою, втратив чинність, інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог в частині визначення варіантів користування спірним майном позивачем, враховуючи його незгоду з переплануванням, суду не було надано.

На замовлення позивача було виготовлено звіт про оцінку майна та визначено дійсну ринкову вартість квартири АДРЕСА_1 в розмірі 731 859,00 грн, а тому вартість 1/4 частки квартири складає 182 965,00 грн.

Стверджує, що відповідач в спірній квартирі не проживає понад п`ятнадцять років та зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_2 , участі у витратах на утримання спільної з позивачем квартири не бере, не здійснює ремонт у спільній квартирі та не несе витрат зі сплати житлово-комунальних послуг.

Також зазначає, що виділення в натурі частки відповідача із майна є неможливим, як і спільне проживання, частка відповідача є незначною, в порівнянні з правом власності позивача, зважаючи на поведінку відповідача (небажання утримувати майно), провокування конфліктних ситуацій між сторонами спору замість існування дружніх сімейних відносин як батька і доньки, а тому позивач просить суд визнати за собою право власності на 1/4 частку вказаної квартири, виплативши відповідачу грошові кошти в розмірі вартості його частки.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 27 грудня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бондар Євгенія Володимирівна подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Вказує на те, що у даній справі Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було призначено усього 4 засідання, з яких: перше- 12 вересня 2023 року не відбулося та було перенесено за клопотаннями сторін; друге- 09 жовтня 2023 року відбулося, позивачем подавалося клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із хворобою її представника засобами системи «Електронний суд». Зазначене клопотання було відхилено, а підготовче провадження було закрито протокольною ухвалою; третє- 27 жовтня 2023 року відбувся розгляд справи по суті, на якому позивач дізналася про закриття підготовчого провадження та розгляд справи по суті у зв`язку з чим просила оголосити перерву; четверте- 20 листопада 2023 року було винесено рішення по справі.

Зауважує, що адвокат позивача Каракой Тетяна Вікторівна мала тривалу хворобу, а саме: вегето-судинну дистонію, ангіоцеребральний криз, проте докази про це були подані позивачу адвокатом пізніше, ніж відбулося судове засідання 09.10.2023 року, а саме - 20.11.2023 року. Тож позивач вимушена була надати доказ відсутності її адвоката у судовому засіданні від 09.10.2023 року у судовому засіданні від 20.11.2023 року разом з клопотанням про повернення на стадію підготовчого провадження. Внаслідок цього, позивач була позбавлена можливості належного представництва інтересів та захисту своїх прав її представником - адвокатом Каракой Тетяною Вікторівною. При тому, протокольну ухвалу суду про закриття підготовчого провадження було винесено за відсутності позивача та її представника у зв`язку із хворобою, у судовому засіданні 09.10.2023 року, тож про цей факт позивач дізналася у судовому засіданні 27.10.2023 року. Маючи намір подачі додаткових доказів та клопотань по справі, позивач просила суд про оголошення перерви саме з цією метою. З огляду на зазначене, у судовому засіданні 20 листопада 2023 року позивачем подано клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження з метою проведення експертиз по справі: будівельно - технічної експертизи з метою підтвердження неможливості виділення 1/4 частки відповідача в натурі та експертизи для визначення ринкової вартості спірного майна. Проте, в задоволенні клопотання позивача про повернення на стадію підготовчого провадження судом було відмовлено.

Вважає, що таким чином було обмежено права позивача на подання усіх необхідних доказів по справі та доведення обґрунтованості власної позиції, а також порушено принципи об`єктивного та неупередженого розгляду справи судом.

На думку апелянта, у даній справі судом першої інстанції не досягнуто вимог, які законодавчо ставляться до стадії підготовчого провадження, оскільки перше підготовче засідання у справі відкладено, а друге підготовче засідання вже було закрите протокольною ухвалою суду за відсутності сторони позивача та її представника. Позивач заявила клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження у зв`язку з необхідністю проведення судових експертиз у справі, що процесуально можливо лише на стадії підготовчого провадження. Таким чином, доказування питань, які є предметом розгляду справи та розгляд яких можливий на стадії підготовчого провадження, жодним чином не порушує норми процесуального права, при цьому надмірний формалізм з боку суду першої інстанції завадив об`єктивному та неупередженому розгляду справи, порушив право позивача на подачу усіх доказів по справі та можливості проведення необхідних експертиз по справі, що унеможливило реалізацію позивачем вимог, передбачених статтею 81 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зробив наступний висновок: «позивач в судовому засіданні, пропонуючи мирне врегулювання спору, погоджувалася збільшити розмір вартості частки відповідача, що також підтверджує нереальне/неринкове відображення вартості частки відповідача у спірному майні за Звітом про оцінку майна від 16.06.2023 року. Апелянт вважає необ`єктивним та упередженим такий висновок суду першої інстанції, оскільки він не відповідає дійсності. Так, позивач дійсно пропонувала збільшення розміру частки відповідача, але виключно з метою вирішення спору шляхом переговорів та результативно. І даний факт жодним чином не підтверджує неринкове відображення вартості квартири за Звітом про оцінку майна від 16.06.2023 року. Крім того, необхідно звернути увагу на той факт, що зазначений Звіт виконано особою, яка має Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності (№ 795/21 від 01 листопада 2021 року) та Кваліфікаційне свідоцтво оцінювача (МФ № 61 від 03 липня 2021 року). З урахуванням того, що судом першої інстанції було відхилено клопотання позивача про повернення на стадію підготовчого провадження та залишено без розгляду клопотання про проведення судово - будівельної експертизи та експертизи ринкової вартості квартири, з`ясувати дійсну ринкову вартість квартири на виконання вимог п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» не вдалося, що апелянт вважає порушенням досягнення об`єктивної істини у справі та порушенням порядку її розгляду.

Відповідно до п. 6 зазначеної постанови, розмір грошової компенсації визначається за згодою сторін, а за відсутності такої згоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

При цьому, довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 08 вересня 2023 року отримано відповідачем в автоматичному режимі за допомогою Єдиної бази даних звітів про оцінку фактично на об`єкт, якого на час виготовлення довідки не існувало - трикімнатну квартиру замість двокімнатної внаслідок перепланування. Зазначений доказ, на думку апелянта, не є належним та допустимим. При цьому, судом першої інстанції ринкові оцінки вартостей квартири, подані сторонами, обґрунтовуються, як рівнозначні.

Вказує, що у рішенні суду першої інстанції визначено: «позивач стверджує, шо частка відповідача є незначною (1/4), виділити/відокремить частку відповідача неможливо, та між сторонами склалися неприязні відносини, що унеможливлюють спільне користування житлом. Крім того, позивач вважає, що відповідач має у користуванні інше житло, де щось добудовував разом з дружиною і фактично в новому шлюбі набув власність на нерухомість, а тому припинення права власності відповідача на його частку у спільній квартирі не завдасть останньому істотної шкоди. Суд критично оцінює позицію позивача, оскільки суду не надано жодного доказу, що відповідач має у власності (спільній чи частковій) інше житло». У зв`язку із закриттям підготовчого провадження 09 жовтня 2023 року та у зв`язку із відсутністю позивача та її представника у цьому засіданні, а також у зв`язку із відхиленням клопотання позивача про повернення на стадію підготовчого провадження, вона була позбавлена можливості своєчасно подати докази у справі про наявність у власності відповідача двох земельних ділянок, отриманих ним у спадщину, частка власності відповідача у яких складає 1/3, що відповідає 1,09 га кожна з земельних ділянок.

Просила рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року скасувати, а та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

16.02.2024 року відповідачем ОСОБА_2 до Київського апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу.

Вважає, недоведеною правову позицію ОСОБА_1 про позбавлення відповідача частки у спільному майні та визнання за нею права на його частку, яка ґрунтується на тому, що частка відповідача у праві власності є незначною в порівняні з правом власності позивача, відповідач не бажає утримувати квартиру, неможливо спільно користуватися та володіти квартирою.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування про що зазначено в статті 77 ЦПК України.

Зазначає, що судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 не доведена неможливість спільного користування спірною квартирою, оскільки доказів вчинення перешкод будь-ким в користуванні квартирою, чи доказів протиправних дій з боку відповідача суду не було надано у зв`язку з тим, що будь яких протиправних, дій відповідачем не вчиняється.

Натомість, позивач підтвердила в суді факт того, що не спілкується з відповідачем, при цьому, відповідач не відмовляється сплачувати комунальні платежі за вказану квартиру відповідно до своєї частки. А тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин пункту 4 частини 1 статті 365 ЦК України.

Протягом тривалого часу ОСОБА_1 ігнорує бажання відповідача відновити стан квартири та встановити режим користування квартирою, більш того, на противагу його законним вимогам, знецінила квартиру проведенням переплануванням без згоди відповідача та намагається за допомогою судової інституції позбавити відповідача єдиного житла, що є в його власності.

Зазначає, що ОСОБА_1 було замовлено виготовлення оціночної вартості квартири, як на двокімнатної, а не трикімнатної, яка існувала до здійсненого позивачкою незаконного перепланування та на яку видані правові документи, чим навмисно зменшено вартість частки відповідача в праві власності на квартиру, з чим відповідач категорично не погоджується.

В рішенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області зазначено, що відповідач звертався до позивача з вимогою про відновлення квартири до того стану, що існував до перепланування, з приводу чого існує спір.

23 листопада 2023 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/1691/23 було зобов`язано ОСОБА_1 відновити становище, що існувало до порушення прав ОСОБА_2 шляхом відновлення планування квартири в АДРЕСА_3 відповідно до технічного паспорту на квартиру від 07.08.2002 року. Вказане рішення ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції процесуальних норм, які в подальшому призвели до прийняття неправомірного рішення, зазначає, що всі аргументи, які зазначені представником позивача в апеляційній скарзі, зводяться до довільного інтерпретування процесуального кодексу та незгоди з правомірними та обґрунтованими діями Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, без належного доказового аргументування своєї правової позиції.

В ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року про повернення клопотань позивача без розгляду, судом було об`єктивно встановлено, що клопотання були подані позивачем з порушенням процесуального строку, позивач безпідставно посилається на статтю 222 ЦПК України, оскільки суд не вбачає поважних причин пропуску строку для подання цих клопотань на стадії підготовчого провадження. Суд обґрунтовано зазначає, що сторона позивача була обізнана про всі підготовчі судові засідання, позивач була присутня в судовому засіданні 27 жовтня 2023 року під час розгляду справи по суті, просила відкласти судове засідання, не була обмежена в ознайомленні з матеріалами справи та до судового засідання 20 листопада 2023 року не направила суду жодних клопотань, не обґрунтувала і не навела поважних причин пропуску процесуального строку, що дало б суду можливість поновити такий строк.

При цьому, судом встановлено, а позивачем в судовому засіданні підтверджено, що наприкінці вересня 2023 року позивач отримала відзив на позовну заяву та була обізнана з позицією відповідача у даній справі.

Відсутність в апеляційній скарзі належних аргументів щодо обмеження Білоцерківським міськрайонним судом Київської області прав позивачки на подання необхідних доказів (призначення двох експертиз) після закінчення встановленого судом строку, на стадії другого судового засідання розгляду справи по суті, підтверджують безпідставність твердження ініціатора позову про обмеження її прав.

Просив рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.08.2002 року Комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 .

У вказаному свідоцтві зазначено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 60,5 кв.м., на праві спільної часткової власності (по 1/4 частці) належала ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

24.12.2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., зареєстрований в реєстрі за № 3357.

За вказаним договором ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купила 1/4 частку квартири в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

15.09.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування частки в праві спільної часткової власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2135.

За вказаним договором ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/4 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, розмір частки позивача ОСОБА_1 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 становить 3/4 частки, а ОСОБА_4 становить 1/4 частки.

Згідно довідки, виданої КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 06.09.2022 року за № 1787, на останню дату проведення технічної інвентаризації 01.09.2022 року, загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 61,20 кв.м., житлова площа - 30,40 кв.м. Загальна та житлова площа змінилась з 60,50 кв.м. на 61,20 кв.м. та 42,20 кв.м. на 30,40 кв.м. у зв`язку з внутрішнім переплануванням, що не потребує дозволів на виконання будівельних робіт.

В свою чергу, з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 07.08.2002 року, вбачається, що квартира складається з трьох житлових кімнат площею - 21,0 кв.м., 11,8 кв.м., 9,4 кв.м; кухні - 8,1 кв.м.; ванної - 1,7 кв.м; туалету - 0,9 кв.м.; коридору 4,2 кв.м., 2,9 кв.м.; вбудованої шафи - 0,5 кв.м., загальна площа становить 60,5 кв.м., житлова площа - 42,2 кв.м., підсобна площа - 18,3 кв.м.

З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого станом на 01.09.2022 року вбачається, що квартира складалася з двох жилих кімнат, площею - 21,0 кв.м., 9,4 кв.м., санвузол - 5,6 кв.м., кухні - 20,2 кв.м., коридору - 5,0 кв.м., загальна площа становить 61,2 кв.м., житлова площа 30,4 кв.м., допоміжна 30,8 кв.м.

На замовлення позивача було виготовлено звіт про оцінку майна, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , згідно якого ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 16.06.2023 року складає 731 859,00 грн., тобто, ринкова вартість 1/4 частини об`єкта оцінки складає 182 965,00 грн.

З довідки про оціночну вартість спірної квартири від 08.09.2023 року, яка була надана відповідачем, вбачається, що оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 визначена у сумі 1 320 681,51 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку квартири, суд першої інстанції вказав на те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач має у власності (спільній чи частковій) інше житло. Крім того, той факт, що відповідач звертався до суду за захистом своїх прав з позовом до позивача про встановлення порядку користування спірною квартирою та з позовом про відновлення попереднього становища майна, - свідчить про невтрачений ним інтерес до вказаного житла.

Також, суд першої інстанції вказав на те, що наявні в справі дві оцінки ринкової вартості спірної квартири. Так, позивач надала звіт про оцінку майна, що був виконаний суб`єктом оціночної діяльності 16.06.2022 року яким було оцінено спірну квартиру, як двокімнатну, визначивши її вартість в 731 859 грн. Відповідач надав суду довідку про оціночну вартість цього ж об`єкта з визначеною вартістю - 1 320 681,51 грн. Дані оцінки суттєво різняться.

Сторони вчасно не подали суду клопотання про призначення судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного майна, а надані сторонами докази ринкової вартості цього майна суттєво різняться.

Також, позивачем не доведена неможливість спільного користування спірною квартирою, оскільки доказів вчинення позивачу перешкод будь-ким в користуванні квартирою, чи доказів протиправних дій з боку відповідача, суду не надано. Натомість, позивач суду підтвердила факт того, що не спілкується з батьком, та він більше 10 років не проживає в спірній квартирі. При цьому, відповідач сплачує комунальні платежі за вказану квартиру відповідно до своєї частки. Тобто, відповідач не вчиняє жодних дій, що призводять до порушення прав інших співвласників спільного майна.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року відповідає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01 червня 2023 рокупо справі № 344/2399/21, від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме- справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто, можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не надав належних доказів неможливості спільного користування майном та доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника майна.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач заперечував проти отримання компенсації вартості своєї частки, бажав особисто користуватись належним йому на праві власності майном та вказував про відсутність у нього іншого житла.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 належними доказами не підтвердила існування обставин, відповідно до яких було б можливим примусове припинення права співвласника на частку у майні відповідно до положень статті 365 ЦК України, а також , що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вказав, у чому саме полягає істотна шкода для відповідача, тобто, порушенням права власності.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира є неподільною річчю, оскільки неможливо виділити у натурі належні сторонам частки, що підтверджується належними доказами, не можуть бути правовою підставою для позбавлення відповідача права власності на належне йому майно. Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 11 грудня 2023 року по справі № 442/7979/21.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання позивача про повернення на стадію підготовчого провадження, чим було обмежено права позивача на подання усіх необхідних доказів по справі та доведення обґрунтованості власної позиції, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 1, 2, 4, 5 частини 3 статті 2 ЦПК України встановлено, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність.

Статтею 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Отже, добросовісність є однією з основоположних засад цивільного процесуального законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників судового процесу.

Відтак, дії учасників судового процесу мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чіткістю і повагою інтересів іншої сторони та інтересів інших учасників судового процесу.

Частиною 2 статті 83 ЦПК України встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

З матеріалів справи вбачається, що ще 20.06.2023 року позивачем було сформовано та подано позовну заяву до суду першої інстанції.

Зі змісту позову вбачається, що під час його написання та подання до суду позивачкою чітко та вичерпно зазначено зміст своїх заперечень і виклад обставин, якими вона обґрунтовує свої доводи, а також зазначено перелік доказів, що підтверджують вказані нею обставини.

В позовній заяві позивачка жодним чином не зазначала про те, що має намір звернутися до суду з клопотанням про призначення у справі судових експертиз та вживає необхідних заходів для подання такого клопотання.

Згідно частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до частини другої статті 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Чинним ЦПК України не передбачено повернення до підготовчого провадження або поновлення підготовчого провадження, повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні є неможливим навіть за наявності поважних причин, що зумовлено, зокрема, необхідністю дотримання принципів стадійності цивільного процесу та правової визначеності, а також метою недопущення зловживання процесуальними правами тією чи іншою стороною.

Повернення до стадії підготовчого провадження порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, надає одній зі сторін у справі, значну процесуальну перевагу, що є неприпустимо, зважаючи на імперативні приписи ЦПК України.

Крім того, у клопотанні позивачкою не зазначило, у чому саме полягала об`єктивна неможливість подання нею клопотань про призначення судових експертиз разом з позовною заявою та/або під час підготовчого провадження, враховуючи те, що обставини справи, які стали підставою для пред`явлення позову та в подальшому підставою для можливого подання позивачкою клопотань про призначення експертиз, мали місце ще до подання позову до суду.

Позивачка не була позбавлена права реалізувати свої процесуальні права щодо надання доказів у справі у підготовчих судових засіданнях.

Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях вказує на те, що «застосовуючи процедурні правила, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справі «Walchli v. France», заява № 35787/03, п. 29, 26.07.2007; «ТОВ «Фріда» проти України», заява № 24003/07, п. 33, 08.12.2016).

Європейський суд з прав людини також зазначає, що, хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача про повернення на стадію підготовчого провадження.

Доводи апеляційної інстанції про те, що судом першої інстанції не взято до уваги хвороби представника позивача та безпідставно закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 189 ЦПК України суд відкладає підготовче засідання в межах визначеного цим Кодексом строку підготовчого провадження у випадках: 1) визначених частиною другою статті 223 цього Кодексу; 2) залучення до участі або вступу у справу третьої особи, заміни неналежного відповідача, залучення співвідповідача; 3) в інших випадках, коли питання, визначені частиною другою статті 197 цього Кодексу, не можуть бути розглянуті у даному підготовчому засіданні.

Суд може оголосити перерву у підготовчому засіданні у разі необхідності, зокрема у випадках: 1) заміни відведеного експерта, перекладача, спеціаліста; 2) невиконання учасником справи вимог ухвали про відкриття провадження у справі у встановлений судом строк, якщо таке невиконання перешкоджає завершенню підготовчого провадження; 3) неподання витребуваних доказів особою, яка не є учасником судового процесу; 4) витребування нових (додаткових) доказів; 5) якщо сторони домовилися провести позасудове врегулювання спору шляхом медіації.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може закрити підготовче провадження та призначити справу для розгляду по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення.

Отже, оскільки позивач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в позовній заяві та заявах по суті справи, зважаючи на строки розгляду справи в суді першої інстанції на стадії підготовчого провадження, закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті у відсутності представника позивача не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про те, що у відповідача наявне інше житло та він є власником двох земельних ділянок, а тому позбавлення права власності на 1/4 спірної квартири не заподіє шкоди відповідачу, колегія суддів також відхиляє, з огляду на наступне.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та перевірено судом апеляційної інстанції матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач має інше місце проживання чи що він є власником іншого житлового приміщення.

Крім того, колегія суддів не погоджується з доводами позивачки про те, що частка відповідача у спірній квартирі ( ) є незначною.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи, викладеніпредставником позивача ОСОБА_1 адвокатом Бондар Євгенією Володимирівною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бондар Євгенії Володимирівни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бондар Євгенії Володимирівни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Бондар Євгенії Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 березня 2024 року.

Головуючий Судді: