П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2024 року м. Київ

Справа № 753/10327/21

Провадження: № 22-ц/824/6405/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Котвицького В.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Департаменту Державної виконавчої служби України, Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю службових та посадових осіб органу державної влади,

у с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2003 було зобов`язано ТОВ «Компанія «Інкомед» видати позивачу на руки трудову книжку, а також з ТОВ «Компанія «Інкомед» стягнуто на користь позивача: 432,29 грн. заборгованості за заробітною платою, 12 591,65 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та 12 250 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Окрім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.05.2014 з ТОВ «Компанія «Інкомед» стягнуто на користь позивача 49 876,00 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі на руки трудової книжки після звільнення в сумі 119 802,64 грн., 3% річних в розмірі 8 315,47 грн., інфляційні втрати в розмірі 41 487,17 грн. та моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.09.2018 визнано дії головного державного виконавця Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ м. Києві Проц В.С. щодо направлення повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання від 06.07.2018, без повідомлення про вручення, неправомірними.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.01.2019 визнано дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Черток О.Ф. щодо винесення з порушенням строку трьох постанов про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_2 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_3 від 05.07.2018; щодо не направлення рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення трьох копій постанов про відкриття виконавчого провадження: ВП НОМЕР_1 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_2 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_3 від 05.07.2018; щодо направлення з порушенням строку трьох копій постанов про відкриття виконавчого провадження: ВП НОМЕР_1 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_2 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_3 від 05.07.2018 по двом виконавчим листам Дарницького районного суду м. Києва №2-30 від 07.05.2004 та по одному виконавчому листу Дарницького районного суду м. Києва №2-557 від 22.04.2015 неправомірними. Визнано дії головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стеценко Н.В. щодо винесення з порушенням строку постанови про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_4 від 06.07.2018; щодо не направлення рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_4 від 06.07.2018; щодо направлення з порушенням строку копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_4 від 06.07.2018 по одному виконавчому листу Дарницького районного суду м. Києва №2-557 від 22.04.2015 неправомірними. Визнано бездіяльність Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо не об`єднання у зведене виконавче провадження п`яти виконавчих проваджень: ВП НОМЕР_1 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_2 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_3 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_4 від 06.07.2018; ВП НОМЕР_5 від 06.07.2018 неправомірною. Визнано бездіяльність начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Зайця А.М. щодо ненадання письмової відповіді у строк на заяву ОСОБА_1 від 03.10.2018 (вх.№17947) неправомірною.

На думку позивача, вказаними неправомірними діями зазначених державних службовців йому було завдано матеріальну шкоду у сумі 194 952,58 грн., а також моральну шкоду яку він оцінює у 2 000 000,00 грн. та у 290 000,00 грн.

За викладених обставин, просив суд стягнути на свою користь із Держави Україна в особі Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) матеріальну шкоду в розмірі 194 952,58 грн., завдану неправомірними діями трьох службових осіб, моральну шкоду 2 000 000 грн. завдану неправомірними діями трьох службових осіб, та моральну шкоду у розмірі 290 000 грн., завдану неправомірною бездіяльністю посадової особи.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що протиправність дій посадових осіб виконавчої служби підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили. Вказував, що державою Україна на протязі майже 20 років не виконано два рішення по трудовим спорам, що не було встановлено судом першої інстанції. Зауважив, що він не звертався із вимогами про стягнення майнової шкоди, як це помилково зазначено судом, а заявляв вимоги про стягнення матеріальної шкоди. Відмічав, що у зв`язку із неправомірними діями службових та посадових осіб виконавчої служби він втратив ділову репутацію та повагу в очах оточуючих, що принижує його честь та гідність.

Просив стягнути матеріальну шкоду, яка завдана йому у зв`язку із невиконанням рішень суду та моральну шкоду, яка розрахована за визначені періоди на основі мінімальної заробітної плати.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу, Степанова А.В. в інтересах Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві зазначила, що постанови, які виносились в межах виконавчих провадженнях, відкритих для виконання рішень суду, на які посилається позивач, в судовому порядку не оскаржувались та не визнавались незаконними. Вважала, що визнання судом дій посадових осіб відділу виконавчої служби неправомірними не вказує на незаконність або протиправність таких дій. Відмітила, що виконання рішення суду в першу чергу покладено на боржника, а не на орган виконавчої служби. Окрім того, зауважила, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому фізичних або моральних страждань, що виключає можливість встановлення наявності моральної шкоди.

Полковніченко Н.А. в інтересах Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві у відзиві зазначила, що позивач не підтвердив наявність всіх елементів цивільного правопорушення, таких як шкода, протиправність дій та причинно-наслідковий зв`язок, що виключає настання цивільно-правової відповідальності. Відмітила, що майнова та матеріальна шкода є тотожними поняттями, що спростовує доводи скаржника в цій частині. Зауважила, що апеляційна скарга за своїм змістом повторює позовну заяву, не містить достатніх обґрунтувань незаконності оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Копитко Б.В. в інтересах Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві заперечив проти апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2003 було зобов`язано ТОВ «Компанія «Інкомед» видати позивачу на руки трудову книжку, а також з ТОВ «Компанія «Інкомед» стягнуто на користь позивача: 432,29 грн. заборгованості за заробітною платою, 12 591,65 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та 12 250 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.05.2014 з ТОВ «Компанія «Інкомед» стягнуто на користь позивача 49 876,00 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі на руки трудової книжки після звільнення у с умі 119 802,64 грн., 3% річних в розмірі 8 315,47 грн., інфляційні втрати в розмірі 41 487,17 грн. та моральну шкоду в розмірі 70 000 грн.

На виконання зазначених рішень Дарницьким районним судом м. Києва видано відповідні виконавчі листи №2-30 від 07.05.2004 та №2-557 від 22.04.2015.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.09.2018 визнано дії головного державного виконавця Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ м. Києві Проц В.С. щодо направлення повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання від 06.07.2018, без повідомлення про вручення, неправомірними.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.01.2019 визнано дії старшого державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Черток О.Ф. щодо винесення з порушенням строку трьох постанов про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_2 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_3 від 05.07.2018; щодо не направлення рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення трьох копій постанов про відкриття виконавчого провадження: ВП НОМЕР_1 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_2 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_3 від 05.07.2018; щодо направлення з порушенням строку трьох копій постанов про відкриття виконавчого провадження: ВП НОМЕР_1 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_2 від 5.07.2018; ВП НОМЕР_3 від 05.07.2018 по двом виконавчим листам Дарницького районного суду м. Києва №2-30 від 07.05.2004 та по одному виконавчому листу Дарницького районного суду м. Києва №2-557 від 22.04.2015 неправомірними. Визнано дії головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стеценко Н.В. щодо винесення з порушенням строку постанови про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_4 від 06.07.2018; щодо не направлення рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_4 від 06.07.2018; щодо направлення з порушенням строку копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_4 від 06.07.2018 по одному виконавчому листу Дарницького районного суду м. Києва №2-557 від 22.04.2015 неправомірними. Визнано бездіяльність Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо не об`єднання у зведене виконавче провадження п`яти виконавчих проваджень: ВП НОМЕР_1 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_2 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_3 від 05.07.2018; ВП НОМЕР_4 від 06.07.2018; ВП НОМЕР_5 від 06.07.2018 неправомірною. Визнано бездіяльність начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Зайця А.М. щодо ненадання письмової відповіді у строк на заяву ОСОБА_1 від 03.10.2018 (вх.№17947) неправомірною.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальних збитків, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено факту заподіяння позивачу шкоди бездіяльністю державних виконавців, без цього необхідного елементу відсутній повний склад правопорушення, що свою чергу, виключає цивільно-правову відповідальність держави в особі відповідних органів державної виконавчої служби. Частково задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд враховував, що позивачу були спричинені душевні страждання з боку Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, однак тяжких наслідків для позивача не настало, з огляду на засади розумності та справедливості, моральна шкода в розмірі 10 000 грн. є співмірною з допущеними порушеннями з боку Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких закон виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також статтей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби.

Верховний Суд в постанові від 10 травня 2023 року (справа № 757/23847/21) зазначив, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з неможливістю його виконання не надано), а тому невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, і є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, доводи позивача про стягнення із держави коштів, які не були стягнені з боржника в межах виконавчого провадження, є необґрунтованими.

Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування матеріальної шкоди є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують і зводяться лише до необхідності їх переоцінки.

Посилання скаржника на те, що в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції було визначено його вимоги про стягнення майнової, а не матеріальної шкоди, не приймаються до уваги, оскільки у зазначеному контексті вказані поняття були застосовані в якості синонімів.

З приводу вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Як свідчить тлумачення статей 23, 1173 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№ 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, відмітив, що бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби встановлена судовими рішеннями, внаслідок чого ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано, виходячи із обставин справи і зібраних у справі доказів, врахувавши характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, засади розумності і справедливості, вважав за необхідне визначити розмір відшкодування та стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 грн.

Доводи скаржника про необхідність розрахунку моральної шкоди у кратному розмірі із мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян не заслуговують на увагу, оскільки такий підхід застосовується для відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за час перебування під слідством, та відповідно не може бути застосований у справі, яка перебуває на розгляді. Доказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі надано не було.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, сформованої позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга ОСОБА_1 залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 березня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура