КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 729/598/19-ц Апеляційне провадження №22-ц/824/2166/2024Головуючий у суді першої інстанції - Батрин О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Гуль В.В.,

судді Матвієнко Ю.О., Мельник Я.С.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Чернігівська обласна прокуратура, прокурор Козелецького відділу Ніжинської місцевої прокуратури Крупина Людмила Григорівна, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи: Чернігівська обласна прокуратура, прокурор Козелецького відділу Ніжинської місцевої прокуратури Крупина Людмила Григорівна, згідно з яким, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, просив суд: відшкодувати йому за рахунок Державного Бюджету України моральну шкоду за незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, за час його перебування під слідством та судом протягом 4 років, 4 місяців та 20 днів, що дорівнює 52 місяцям 20 дням, із розрахунку мінімального заробітної плати на момент розгляду справи судом що на даний час становить 6 700 грн. за місяць, а всього в сумі 352 866 грн. 60 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.07.2013 року ОСОБА_1 було затримано працівниками міліції, які безпідставно звинуватили його у незаконному вилові риби забороненими знаряддями лову.

По даному факту відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 26.11.2014 року позивачу було оголошено підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України, а 20.01.2015 року - вручено обвинувальний акт по обвинуваченню його у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 19.06.2015 року ОСОБА_1 було виправдано від звинувачень у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області від 08.12.2015 року виправдовувальний вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 19.06.2015 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження направлено на повторний розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Бобровницького районного суду Чернігівської області від 14.03.2017 року ОСОБА_1 було визнано невинуватим у обвинуваченні за ч. 1 ст. 249 КК України та виправдано, оскільки не доведено, що кримінальний злочин вчинено ним.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області від 22.01.2018 року виправдовувальний вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14.03.2017 року відносно ОСОБА_1 було скасовано та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України і призначено йому покарання - штраф у розмірі 3 400 грн.

На підставі ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_1 був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку зі сплином строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2019 року обвинувальний вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 22.01.2018 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 249 КК України скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду від 15.04.2019 року апеляційна скарга прокурора Крупини Л.М. на виправдовувальний вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14.03.2017 року відносно ОСОБА_1 була залишена без задоволення, а вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14.03.2017 року - без змін, у зв`язку з цим останній набрав законної сили 15.04.2019 року.

За вказаних обставин, а також посилаючись на незаконне перебування під слідством і судом протягом 4 років 4 місяців 20 днів, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити з підстав, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 352 886 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позову в частині відшкодування моральної шкоди за період з 26.11.2014 року по 15.04.2019 року, оскільки отримання позивачем повідомлення про підозру, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності призвело до його душевних переживань, погіршення відносин з оточуючими людьми, у тому числі з родиною, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, суд першої інстанції зауважив, що протиправність дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не потребує окремого доведення, оскільки незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі (а.с. 187-191).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому, в обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції наступних обставин в їх сукупності:

- Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема інших державних органів;

- Суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_1 усупереч вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду», оскільки відповідний розгляд повинен був здійснюватися Бобровицьким районним судом Чернігівської області.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, СУ УМВС в Чернігівській області 12.08.2013 року внесено відомості до ЄРДР за №0000229 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

26.11.2014 року в рамках вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 повідомлено про підозру та 27.11.2014 року повідомлено про зміну підозри та вручено підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 19.06.2015 року ОСОБА_1 було виправдано, оскільки не доведено вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08.12.2015 року скасовано вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 19.06.2015 року та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14.03.2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 249 КК України та виправдано. Оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене ним.

Вироком апеляційного суду Чернігівської області від 22.01.2018 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

На підставі ч. 5 ст. 74, ч. 1 ст. 49 КК України позивача звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2019 року вирок апеляційного суду Чернігівської області від 22.01.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 15.04.2019 року вирок Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14.03.2017 року залишено без змін.

При цьому, з мотивувальної частини зазначеного вироку вбачається, що протоколи про адміністративне правопорушення за № 001495 та № 001496, складені відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та протокол огляду предмета (планшет «Ipad»), відеозапису на ньому, а також протокол дослідження інформації, що міститься на оптичному диску та копії цього відеозапису не можуть бути визнані допустимими доказами. Докази, надані стороною обвинувачення, не підтверджують факт того, що саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 249 КК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення не доведена.

Задовольняючи позовні вимоги з підстав доведеності позивачем своїх позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що спір щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного перебування позивача під слідством, виник саме між позивачем та Державною казначейською службою України.

Так, загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Положеннями ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державною у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У відповідності до п.п. 1, 5 ст. 3 Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Як передбачено ч.ч. 1 та 2 ст. 12 Закону, розмір відшкодування шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Разом з тим, відповідно до п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015 року Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Одним із основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п. 3 Положення).

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (пп. 3 п. 4 цього Положення).

При цьому, механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (далі - Порядок).

Згідно з п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, яка у цих правовідносинах бере участь через орган Казначейської служби як розпорядника бюджетних коштів.

У свою чергу, з повноважень та завдань Державної казначейської служби України не вбачається, що цей орган несе відповідальність за шкоду, завдану органами досудового слідства в результаті протиправної бездіяльності. Самостійним відповідачем Державна казначейська служба України за такого роду позовами бути не може.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

Однак, незважаючи на вищенаведене, суд першої інстанції розглянув спір по суті та задовольнив позов, пред`явлений до неналежного відповідача - Державної казначейської служби України.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, у ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заявлялося клопотань ані про залучення співвідповідача, ані про заміну неналежного відповідача на належного, зокрема Чернігівську обласну прокуратуру.

У свою чергу, ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст. 4, 48 ЦПК України відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку, позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

При цьому, у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тобто, виходячи з системного аналізу вищенаведених положень цивільного процесуального законодавства, можна дійти висновку, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, в той час як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічний висновок викладено й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Крім того, як наголошено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 552/6381/17, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Однак, суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув та, враховуючи відсутність спору між сторонами по справі, помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог у зв'язку з доведеністю позовних вимог.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

На підставі викладеного, а також враховуючи можливість заміни належної сторони виключно на стадії розгляду справи у суді першої інстанції, в той час як при здійсненні апеляційного перегляду справи суд не уповноважений на вчинення таких дій, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції у даній справі і постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому, в даному випадку аналіз інших доводів апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права колегія суддів вважає недоцільним з огляду на встановлення факту пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Чернігівська обласна прокуратура, прокурор Козелецького відділу Ніжинської місцевої прокуратури Крупина Людмила Григорівна, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування прокуратури і суду - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач:

Судді: