ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2617/24 Справа № 214/5688/19 Суддя у 1-й інстанції - Попов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

учасники справи:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 214/5688/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року (суддя Попов В.В.), ухвалене в приміщенні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що з 15 вересня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року було розірвано. В період шлюбу, за спільні сумісні кошти подружжя, у 2008 році сторонами було придбано транспортний засіб автомобіль марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходиться у користуванні ОСОБА_2 і відноситься до майна, яке неможливо виділити в натурі, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не заперечує щодо отримання грошової компенсації від вартості частки автомобіля, так як вважає, що має рівні права на розпорядження спільним майном.

Просила суд поділити спільне майно подружжя придбане у шлюбі, шляхом визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортний засіб - автомобіль марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , та в порядку поділу майна стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію від частини вартості вказаного транспортного засобу у розмірі 91 000 грн та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

В жовтні 2019 року, ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що сторони з 15 вересня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року було розірвано. Від шлюбу є одна дитина син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу сторони розподілили спільне майно подружжя мирним шляхом, а саме ОСОБА_1 забрала все бажане нею майно домашнього вжитку, меблі, техніку та інші речі і протягом чотирьох років не мала з цього приводу жодних претензій. Спірний автомобіль не може бути спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був подарований йому на день народження його матір`ю ОСОБА_4 , яка повідомила про свій подарунок 10 січня 2008 року, але зауважила, щоб він обрав сам на свій вибір автомобіль. Оскільки обраний ОСОБА_2 автомобіль коштував 18 958,33 доларів США, що еквівалентно 113 750 грн, а таких грошей ОСОБА_4 не мала, вона запропонувала укласти на її ім`я договір про надання споживчого кредиту, який би вона сама сплачувала. Однак, у зв`язку з тим, що банк надавав таку суму кредиту лише під заставу транспортного засобу, що купується, було прийнято рішення оформити кредитний договір на ім`я ОСОБА_2 , а ОСОБА_4 виступила поручителем та сплачувала кредит самостійно або надавала на це кошти синові. Так, кредит був узятий на термін семи років, однак був достроково виплачений протягом трьох років. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що вказаний автомобіль є його особистою приватною власністю.

Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на транспортний засіб - автомобіль марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй частину транспортного засобу автомобіля марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 , в сумі 74 202 грн 04 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 910 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, право власності на спірний автомобіль було набуто ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , погашення кредитних зобов`язань за нього також відбувалось в період їх зареєстрованого шлюбу, тому спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, ОСОБА_2 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 то задовольнити його зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в даному випадку презумпція спільності права власності на придбане в період шлюбу майно не спростована. Суд не дослідив наявні в матеріалах справи докази належним чином, безпідставно не взяв до уваги пояснення свідків з посиланням на те, що вони є близькими та рідними сторін по справі. Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано, що спірний автомобіль був подарований йому на день народження його матір`ю ОСОБА_4 , яка повідомила про свій подарунок 10 січня 2008 року, але зауважила, щоб він обрав сам на свій вибір автомобіль. Для придбання спірного автомобіля сторонами у справі був оформлений кредит, оскільки коштів, які надала мати ОСОБА_2 на обраний ним автомобіль не вистачало. Зауважує на тому, що судом першої інстанції безпідставно не прийняті до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що дійсно їх з ОСОБА_2 мати ОСОБА_4 , яка працювала головним бухгалтером і мала високий дохід, повідомила про свій намір подарувати братові автомобіль, для купівлі якого не вистачало наданих нею коштів і ОСОБА_2 уклав для цього кредитний договір ОСОБА_1 взагалі не мала доходу, тому спірний автомобіль фактично був придбаний за кошти матері ОСОБА_2 ОСОБА_4 , яка допомогла матеріально виплатити кредитні кошти. Також апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки і поясненням свідків ОСОБА_6 , який підтвердив, що ОСОБА_4 придбала для сина ОСОБА_2 автомобіль та сплачувала кредитні кошти за його придбання, свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які не змогли підтвердити факт того, що у сторін по справі була фінансова можливість придбати автомобіль і не змогли спростувати факт того, що кошти на погашення кредиту для купівлі автомобіля надавала мати ОСОБА_2 . Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що у сторін у справі не було фінансової можливості для придбання спірного автомобіля.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Сторони по справі з 15 вересня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2015 року було розірвано (том 1 а.с.10-11).

Від шлюбу є одна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.30).

Згідно Договору № 380 від 22 квітня 2008 року та актів прийому-передачі, ОСОБА_2 придбав автомобіль марки «KIA CERATO» за ціною 113 750 грн з наступними умовами розрахунку: попередня оплата у розмірі 11 375 грн - протягом двох днів з моменту отримання повідомлення від банку про надання кредиту, остаточний розрахунок у розмірі 102 375 грн. - протягом не більше п`яти днів з моменту отримання довідки-рахунку (том 1 а.с.39-41).

Згідно Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25 квітня 2008 року, ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 20 270 доларів США, що еквівалентно 102 363,50 грн строком до 24 квітня 2015 року. При цьому, згідно п. 2.1 цього Договору, у забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань позичальником, надавалась порука ОСОБА_1 згідно Договору поруки № -П від 25 квітня 2008 року, порука ОСОБА_4 згідно Договору поруки № -П/2 від 25 квітня 2008 року, а також передано позичальником у заставу транспортний засіб - автомобіль марки «KIA CERATO», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер VIN НОМЕР_2 (том 1 а.с.43-50).

Згідно квитанції № 4 від 21 квітня 2008 року та квитанції № 72 від 25 квітня 2008 року, ОСОБА_2 було внесено суми у розмірі 11 375 грн та у розмірі 102 375 грн, відповідно, на рахунок продавця вказаного вище автомобіля (том 1 а.с.42,116).

Із копій квитанцій, долучених до матеріалів справи, платником за якими є ОСОБА_2 , а також відмітки представника банку на Договорі про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25 квітня 2008 року, заборгованість за кредитним договором погашена достроково у повному обсязі та, що не заперечується сторонами у справі. (том 1 а.с.43-47,54-76,116).

Згідно довідок про доходи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , у період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2009 року працювали в БМУ-6 філії БМФ «Укргазпромбуд» АТ «Укртрансгаз» на наступних посадах та відповідно отримували наступні суми доходу: ОСОБА_1 медичною сестрою, а з 07 березня 2008 року диспетчером АТС та з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року загальна сума отриманого нею доходу становила 35 302,55 грн, а з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року 41 229,64 грн.

ОСОБА_2 - водієм АТС, а з 01 квітня 2008 року майстром та з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року загальна сума отриманого ним доходу становила 46 049,58 грн, а з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року 52 876,01 грн.

ОСОБА_4 - головним бухгалтером та з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року загальна сума отриманого нею доходу становила 77 264,84 грн, а з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року 84 639,36 грн (том 1 а.с.29,33-38).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірний автомобіль було набуто ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , погашення кредитних зобов`язань за нього також відбувалось в період їх зареєстрованого шлюбу, тому спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавець визначив, що право на поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжю, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Частина перша статті 57 СК України визначила, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктові спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц та у постановах Верховного Суду 13 липня 2022 року у справі № 473/4520/18 (провадження № 61-13722св21), від 19 липня 2022 року у справі № 752/20382/15-ц (провадження № 61-13892св21).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Матеріалами справи встановлено, що право власності на спірний автомобіль було набуто ОСОБА_2 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , погашення кредитних зобов`язань за нього також відбувалось в період їх зареєстрованого шлюбу, відповідно за сумісні кошти подружжя, більш того, ОСОБА_1 виступала одним з поручителів за кредитним договором, укладеним ОСОБА_2 з метою отримання коштів на купівлю цього ж спірного автомобіля, яким сторони користувались спільно, що також свідчить про укладення кредитного договору в інтересах сім`ї та використання коштів, отриманих за ним в інтересах сім`ї,

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення свідків які підтвердили, що спірний автомобіль був подарований ОСОБА_2 на день народження його матір`ю ОСОБА_4 та спірний автомобіль фактично був придбаний за кошти матері ОСОБА_2 ОСОБА_4 , яка допомогла матеріально виплатити кредитні кошти колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неприйняття вказаних пояснень свідків, оскільки вони є близькими та рідними сторін у справі та їх показання, які були надані суду є суперечливими та ґрунтуються не на обставинах, які стали відомі їм особисто чи безпосередньо, а переважно зі слів, зокрема, і сторін у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які не змогли підтвердити факт того, що у сторін по справі була фінансова можливість придбати автомобіль і не змогли спростувати факт того, що кошти на погашення кредиту для купівлі автомобіля надавала мати ОСОБА_2 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки поясненнями свідків неможливо встановити та підтвердити факт відсутності у подружжя грошових коштів та факт погашення кредитної заборгованості подружжя іншою особою.

Послання на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що у сторін у справі не було фінансової можливості для придбання спірного автомобіля колегія суддів не приймає до уваги, оскільки судом першої інстанції було досліджено майновий стан сторін у справі.

Так, судом прийнято до уваги, що ОСОБА_1 , працюючи в БМУ-6 філії БМФ «Укргазпромбуд» АТ «Укртрансгаз» медичною сестрою, а з 07 березня 2008 року диспетчером АТС, за період 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року отримала дохід в розмірі 35 302,55 грн, а за період 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року 41 229,64 грн.

ОСОБА_2 , працюючи в БМУ-6 філії БМФ «Укргазпромбуд» АТ «Укртрансгаз» водієм АТС, а з 01 квітня 2008 року майстром, за період з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року отримав дохід в розмірі 46 049,58 грн, а з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року 52 876,01 грн.

Наведені вище докази свідчать про наявність у сторін у справі матеріальної можливості для придбання спірного автомобіля та погашення кредиту, який був наданий для його придбання та погашався в період з квітня 2008 року по січень 2010 року.

Отже, викладені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі протии Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова

Повне судове рішення складено 26 березня 2024 року

Головуючий О.О. Тимченко