ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3260/24 Справа № 177/1958/23 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/1958/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, , відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Запєвалова Тетяна Володимирівна, на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2024 року, яке ухвалено суддею Суботіною С.А. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що з 14.01.2005 сторони перебували в шлюбі. Подружжям 18.03.2016 набуто у власність за спільні кошти нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:0001:0593, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку, площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Реєстрація права власності на нерухоме майно проведена за ОСОБА_2 . У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та оголошенням в Україні воєнного стану, позивач перебуває на службі в ЗСУ. У період його відсутності вдома, відповідачка зняла з реєстраційного обліку позивача за адресою нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, тобто фактично позбавила співвласника права на користування нерухомим майном, викинула особисті речі позивача і старшого сина на вулицю. Також, з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою відповідачки знято старшого сина подружжя ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приїхавши у відпустку, позивач не зміг потрапити до житлового будинку, співвласником якого він є за законом, а тому вимушений жити у своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки дії відповідачки свідчать про те, що вона не визнає за позивачем, як співвласником нерухомого майна, його права на частку в праві власності на вказаний житловий будинок та чинить перешкоди в користуванні ним, ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд: визнати за ОСОБА_1 , у порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0593, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та земельної ділянки, площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, шляхом вселення до вказаного житлового будинку; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме, судовий збір, на проведення експертної оцінки та на правничу допомогу.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та вселення, задоволено.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ), шляхом визначення ідеальних часток співвласників, визнавши за кожним з них право власності на:

- 1/2 частину житлового будинку з господарчими побудовами, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0593, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, шляхом вселення до житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 2147 гривень 20 копійок, витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень 00 копійок та на проведення оцінки нерухомого майна в розмірі 1800 гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Запєвалова Т.В., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов до помилкового висновку про придбання нерухомого майна саме у спільну сумісну власність, адже сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що вона 05.11.2015 здійснила відчуження належної їй на праві приватної власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка придбана нею у власність шляхом приватизації житлового фонду та належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , виданого 21.09.2015 органом приватизації житлового фонду Виконавчого комітету Чкаловської сільської ради Криворізького району, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30.09.2015. Відчуження квартири здійснено шляхом укладення договору дарування вказаного житлового приміщення на ОСОБА_4 , за ціною, яка визначена у договорі дарування, - 45220,00 грн, що передані відповідачці під час підписання даного договору дарування. Вказує, що даний правочин посвідчено саме як договір дарування, оскільки на час укладення договору в країні був відсутній чоловік набувачки майна, у зв`язку з чим, нотаріус запропонував укласти саме договір дарування, який не потребує посвідчення згоди іншого з подружжя. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу, покупцем квартири було складено відповідну розписку, якій суд першої інстанції не надав належної оцінки.

Наполягає на тому, що, оскільки придбання спірного житлового будинку відбулося через три місяці після відчуження належної їй на праві власності квартири, за 41328,00 грн, тобто, за кошти, отримані при відчужені вказаної вище квартири. При цьому, придбання нерухомості було здійснено за згодою позивача, а тому спірне домоволодіння є особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_2 , та розподілу між сторонами не підлягає.

Також, вказує й на те, що нею не чиняться перешкоди позивачеві ОСОБА_1 у користуванні спірним домоволодінням, останній сам покинув родину, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном, шляхом вселення до житлового будинку.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності, що не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , 14.01.2005 уклали шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Лозуватської сільської рад Криворізького району Дніпропетровської області, актовий запис № 01 (а.с.7).

У період перебування у шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 (а.с.8, 94 зворот, 95).

У період перебування в шлюбі, 18.03.2016 відповідачкою ОСОБА_2 , за посвідченою приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лигирдою В.В. згодою ОСОБА_1 , придбано в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , житловий будинок з господарчими побудовами (житловий будинок АДРЕСА_3 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку (1), площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0593, у межах згідно з планом, передана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з яких 0,1185 га рілля, 0,1315 га під житловою забудовою; земельну ділянку (2), площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, у межах згідно з планом, передана для ведення особистого селянського господарство, з яких 0,0200 га рілля. Нерухомість продана між сторонами за їх взаємною згодою: житловий будинок з господарчими побудовами за 31328,00 грн, земельна ділянка (1) за 5000,00 грн, земельна ділянку (2) за 5000,00 грн, які продавці одержали у повному розмірі (а.с.4-5, 6, 93-94).

Договір купівлі-продажу від 18.03.2016 посвідчено приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенком О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1497.

Пункт 6 договору купівлі-продажу домоволодіння та двох земельних ділянок від 18.03.2016 містить відомості про роз`яснення нотаріусом сторонам договору, серед інших, положень ст.ст. 60-65 СК України (а.с.61-62).

За даними Лозуватської територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 з 19.04.2016, ОСОБА_7 з 19.04.2016, ОСОБА_6 з 11.08.2016, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 11.08.2016 по 14.08.2023 (а.с.12, 13, 94).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 09.10.2023 (справа № 177/1887/23), яке набрало законної сили 09.11.2023.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12.09.2023 (справа № 177/1692/23), ОСОБА_2 стягнуто аліменти з ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей.

Встановивши, що спірне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , сторонами придбано під час шлюбу за спільні кошти, суд першої інстанції дійшов висновку, що це майно є спільним сумісним майном подружжя, частки яких у вказаному майні рівні, у зв`язку з чим задовольнив позовні вимоги в частині поділу вказаного спільного майна подружжя, шляхом визнання за кожним із них права власності по частині житлового будинку з господарчими побудовами, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1 , та земельних ділянок, площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:001:0593, та площею 0,0200 га, кадастровий номер :03:001:0594, що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Також, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача в частині наявності у нього перешкод у користуванні власністю та наявність у зв`язку з цим підстав для усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном, шляхом вселення до житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ст. ст. 370, 372 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім цього, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільногосумісного майна на певнийоб`єкт, у тому числів судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18). Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Таким чином, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити,як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

При цьому, за приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі єфакти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містятьі нформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язокпід час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковістьякихнадано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площинілише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносинисторінзавдякизбору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовкаусього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що спірний житловий будинок із господарчими побудовами та земельні ділянки придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі й доказів на підтвердження того, що зазначене майно придбано за особисті кошти відповідачки ОСОБА_2 суду не надано.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Вказана правова норма передбачає необхідність отримання згоди другого із подружжя виключно щодо розпорядження спільним сумісним майном, а у випадку придбання майна одним із подружжя за власні кошти та у приватну власність, така згода нормами СК України не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на купівлю домоволодіння та двох земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , в спільну сумісну власність, на умовах на її розсуд, яка засвідчена приватним нотарісом Криворіького міського нотаріального округу Дніпропетрвоської області Тищенком О.І. та зареєстрована у реєстрі за №1495 (а.с. 109).

Пункт 6 Договору купівлі-продажу від 18 березня 2016 року, посвідчено приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Тищенком О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1497, містить відомості про роз`яснення нотаріусом сторонам договору, серед інших, положень ст.ст. 60-65 СК України (а.с.61-62).

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що домоволодіння та дві земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано відповідачкою ОСОБА_2 за власні кошти та це майно є її особистою приватною власністю.

Не приймаються колегією судідв й доводи апеляційної скарги про те, що спірне домоволодіння придбано відповідачкою ОСОБА_2 за кошти, отримані при відчужені квартири, яка перебувала у її приватній особистій власності.

Так, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до змісту договору дарування квартири від 05.11.2015, посвідченого державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори Деркач Я.В., зареєстрованого у реєстрі за № 1-792 (а.с.91-92), ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_4 трикімнатну квартиру, загальною площею 61,4 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 дарунок належить на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_3 , виданого 21.09.2015 органом приватизації житлового фонду Виконавчого комітету Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, згідно з рішенням від 02.09.2015 № 1, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30.09.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18, номер запису про право власності 11407705.

Тобто, твердження ОСОБА_2 про те, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано за вкошти, отримані при відчужені вказаної квартири, є безпідставними та спостовуються змістом нотаріально посвідченого договору, який є чиним.

При цьому, судом першої інстанції правомірно не прийнято, як належний та допустимий доказ, письмову заяву ОСОБА_4 від 01.11.2023, де зазначено, що 05.11.2015 останньою придбано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , у її власниці ОСОБА_2 , за 46000,00 грн.

Отже, врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність достатніх належних та допустимих доказів зісторони ОСОБА_2 стосовно її спростування, а також застосування передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України підстав для відступу від засади рівності часток, суд дійшов правильного висновку про рівність часток подружжя та визнання за сторонами права власності по частині спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 позбавлений права користування власністю та доказів протилежного відповідачкою не надано.

Натомість, у сенсі положень статті 391 ЦК України, яка передбачає захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, вимога власника про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторний позов) може бути пред`явлена у межах строку існування правопорушення (якщо перешкоди усунено, то відпадають і підстави на пред`явлення негаторного позову); до таких вимог позовна давність не застосовується. Власник майна як позивач не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має доказати факт існування перешкод у здісненні користування та розпорядження майном. Особа, яка створює перешкоди, як то відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки для того, щоб позов не підлягав задоволенню.

Позивач ОСОБА_1 є співвласником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де його частка становить 1/2. Перешкоди позивачу, як співвласнику, зі сторони відповідачки у здійсненні права користування та розпорядження майном, що є об`єктом права спільної часткової власності, наявні, факт існування перешкод у користуванні цим майном доведений, що ж до відповідачки, то нею правомірний характер своєї поведінки не доведений.

За таких обставин, правові підстави для відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимог про усунення перешкод у здійсненні ним, як співвласником, права користування та розпорядження будинку відсутні. ОСОБА_1 , як співвласник квартири, має право використовувати помешкання за його цільовим призначенням як-то для власного проживання, так і для проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що відповідачем не чиняться перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , спростовуються вищевикладеним.

Більш того, заявляючи в апеляційній скарзі про відсутність перешкод ОСОБА_1 у користуванні власністю, відповідачка ОСОБА_2 даний позов не визнає та заперечує проти задоволення позовних вимог, що вочевидь свідчить про наявність неприязних стосунків між сторонами та підтверджує доводи позивача, викладені в позовній заяві.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна протии України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Запєвалова Тетяна Володимирівна, залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 26 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: