Єдиний унікальний номер судової справи 470/774/23
Провадження №22-ц/813/464/24 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

18 березня 2024 року м. Миколаїв справа № 470/774/23

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

за участі: заявника ОСОБА_1 , представника заявника - адвоката Ядловського І.М., заінтересованої особи - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12 січня 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей,

установив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту перебування на його утриманні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заяви зазначив, що з 06 березня 2020 року він почав проживати з ОСОБА_6 та її двома дітьми від попереднього шлюбу: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07 квітня 2022 року між ним та заінтересованою особою ОСОБА_6 було укладено шлюб, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини було змінено на « ОСОБА_7 ».

Від шлюбу вони мають спільну дитину - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заявник однаково добре відноситься до всіх трьох дітей, повністю їх забезпечує матеріально, діти його дружини відносяться до нього як до рідного батька, діти перебувають на повному утриманні заявника, оскільки біологічний батько дітей - ОСОБА_3 повністю самоусунувся від виховання та забезпечення своїх дітей, про що також свідчить наявна заборгованості по аліментах 248 486, 73 грн.

Вказаний юридичний факт заявнику необхідний для ініціювання процедури усиновлення дітей, а також вирішення питань тимчасового виїзду їхньої сім`ї за кордон.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12 січня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені заявником вимоги не є вимогами, які пов`язані зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що основною метою звернення його із даною заявою є встановлення в судовому порядку обставин необхідних для вирішення питань, пов`язаних із можливим перетином кордону в повному складі їхньої сім`ї та для виникнення прав, підстав і доказів, на звернення до суду його, членів його сім`ї з питанням можливого позбавлення біологічного батька батьківських прав стосовно дітей, оскільки заявник має намір їх усиновити. Наголошував, що підтвердити вказаний у його заяві факт в позасудовому порядку є неможливим.

В судовому засіданні заявник та його представник, а також заінтересована особа - ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.11-12).

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2013 року по справі 470/1388/13-ц з ОСОБА_3 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 грудня 2013 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.14).

Відповідно до довідки виданої Першим Баштанським відділом Державної виконавчої служби у Баштанському районі Миколаївської області від 30 жовтня 2023 року № 19050 ОСОБА_3 має заборгованість за аліментами, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 6 місяців, та складає 248486 грн 73 коп. (а.с.21-22).

07 квітня 2022 року ОСОБА_6 уклала шлюб з заявником та змінила прізвище на ОСОБА_7 (а.с.9 зворот).

З акту обстеження матеріально - побутових умов сім`ї убачається, що заявник разом з заінтересованою особою по справі - ОСОБА_2 , її неповнолітніми дітьми та спільною донькою проживають за місцем проживання заявника, за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.8- зворот, 27).

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з того, що заявлені заявником вимоги не є вимогами, які пов`язані зі здійсненням особистих немайнових чи майнових прав, а тому не підлягають розгляду судом в порядку окремого провадження на підставі статей 293, 315 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).

Згідно з частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина перша статті 294 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в якій просив встановити факт виховання та утримання двох дітей своєї дружини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , які не досягли 18 років.

В обґрунтування заяви зазначав, що встановлення вказаного факту йому потрібно для ініціювання процедури усиновлення дітей, а також вирішення питань тимчасового виїзду їхньої сім`ї за кордон.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дітей своєї дружини від попереднього шлюбу не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаного факту не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Так, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

При цьому, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними.

Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Згідно частини другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» - на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав, як особи, яка замінює батьків дітей, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право матері чи батька, особи в сім`ї якої проживає дитина на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що заявник в заяві просив встановити факт виховання та утримання дітей з метою тимчасового виїзду їхньої сім`ї за кордон.

Порядок перетину кордону Українцями у воєнний час визначають Правила перетинання державного кордону громадянами України», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (зокрема стаття 23).

За змістом п. 2-6 Правил категорії осіб, яким дозволяється виїзд за межі України, визначено частиною першою статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зокрема, абзацом четвертим ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено таку категорію, як жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

Таким чином, визначальним фактором є не батьківство, а саме утримання трьох і більше дітей.

Отже, для перетину кордону на даній підставі необхідно надати підтверджуючі документи на утримання трьох і більше дітей віком до 18 років.

Водночас, поняття утримання законодавчо не визначено.

За роз`ясненнями Держприкордонслужби, для перетину кордону на даній підставі необхідно надати підтверджуючі документи на утримання трьох і більше дітей віком до 18 років. Такими документами можуть бути свідоцтва про народження трьох і більше дітей або свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю цих дітей та, відповідно, свідоцтва про народження цих дітей, або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком, або рішення суду про розірвання шлюбу та рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей з батьком, або посвідчення батька багатодітної сім`ї.

Судом установлено, що родина заявника має статус багатодітної сім`ї, що підтверджується копією посвідчення НОМЕР_1 виданого 22 вересня 2023 року Управлінням соціального захисту населення Баштанської районної державної адміністрації.

Перетин державного кордону громадянами України здійснюється у встановленому законом порядку та відноситься до компетенції відповідних органів державної влади як суб`єктів владних повноважень з питань виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України.

Разом з тим, документів, які б підтверджували існування складнощів для виїзду заявника із сім`єю за кордон суду не надано. ОСОБА_1 також не надано доказів відповідної відмови компетентних органів у вирішенні вищевказаних питань за відсутності судового рішення.

З огляду на зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а також апеляційної скарги, заявник прагне встановити у суді факт для вирішення питання ініціювання процедури позбавлення батька батьківських прав та усиновлення дітей, а також тимчасового виїзду сім`ї за кордон. Проте, жодних доказів того, що будь-яка із заінтересованих осіб порушує, не визнає чи оспорює права заявника, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, до вказаної заяви, як і до апеляційної скарги, заявником суду не надано.

Отже, вимога про встановлення факту того, що заявник утримує та виховує дітей, не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про позбавлення батьківських прав, усиновлення, оскарження дій чи рішень щодо відмови компетентних органів з питань виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту виховання і утримання ним дітей не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст.293,315 ЦПК України.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх правильність не впливають.

Порушень норм матеріального чи процесуального права колегією суддів не встановлено, відтак підстав для скасування законного та мотивованого судового рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.В. Локтіонова

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 19 березня 2024 року.