Справа № 527/448/24
провадження 2/527/321/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Свістєльнік Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бородіної Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Глобине цивільну справу № 527/448/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

13 лютого 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, зазначивши, що 05.08.2017 між нею та відповідачем Горішньоплавнівським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області був укладений шлюб. Спільне життя з відповідачем у неї не склалося, починаючи з січня 2020 року фактичні шлюбні відносини між ними були припинені, та 13.01.2020 вона звернулась до Комсомольського міського суду Полтавської області із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, який був розірваний судом 24.03.2020. В період шлюбу, між позивачкою та АТ «ПУМБ» були укладені кредитні договори, на підставі яких, вона отримала від банку грошові кошти в борг, які були повністю витрачені нею з відповідачем в інтересах сім`ї. Проте, після розірвання шлюбу за вказаними кредитними договорами залишилась заборгованість, яку, починаючи з 13.01.2020, позивачка самостійно за власний рахунок сплачувала, та оскільки, вона в повному обсязі виконала вказані боргові зобов`язання, то в порядку ч. 1 ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача в розмірі 50% від суми сплачених нею грошових коштів. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від розподілу витрат, здійснених позивачкою на виконання вказаних боргових зобов`язань, то за таких обставин вона вимушена звернутись до суду. На підставі вищевикладеного позивачка просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь 50% суми спільних боргових зобов`язань подружжя в сумі 25968,29 грн за кредитними договорами № 601 від 30.07.2019 та №201 від 10.12.2019, укладеними між ОСОБА_3 та АТ «ПУМБ».

В судове засідання позивачка не з`явилася, в позовній заяв просила справу розглядати без її участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, вказав, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки про кредитні кошти не знав.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

Згідно рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24.03.2020, вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розірвано; позивачу ОСОБА_4 після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище ОСОБА_5 (а.с.6-7).

Відповідно до заяви №601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 30.07.2019, ОСОБА_4 надано споживчий кредит в сумі 50000,00 грн (а.с.8).

Як вбачається із розрахунку заборгованості перед АТ «Перший український міжнародний банк» за кредитним договором 601 від 30.07.2019, ОСОБА_4 періодично погашала кредит у період з 30.08.2019 по 30.03.2021 та станом на 07.04.2021 мала заборгованість в сумі 29382,40 грн (а.с.9-10).

Відповідно до довідки №GRP 50.4/63 від 16.11.2023 виданої АТ «Перший український міжнародний банк», ОСОБА_4 мала кредитні зобов`язання перед АТ «Перший український міжнародний банк» згідно договору №601 від 30.07.2019. Відповідно до умов договору кредитні кошти в сумі 50000,00 грн були надані строком до 30.07.2022 на власні потреби. Станом на 16.11.2023 заборгованість по кредиту, процентам та комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту відсутня (а.с.11).

Згідно повідомлення про прощення боргу № 80049 від 22.09.2023 АТ «Перший український міжнародний банк», вбачається, що ОСОБА_4 18.09.2023 за кредитним договором №101 було прощено борг у розмірі 21590,81 грн (а.с.15).

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.

Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий режим спільної сумісної власності подружжя свідчить саме про солідарний характер зобов`язань незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, а отже подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном, якщо правочин був вчинений в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13.

За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, що кошти одержані за кредитними договорами, на які посилається позивачка в позовній заявівикористані в інтересах сім`ї, а отже слід відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, витрати щодо сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. ст. 21,36,60,61,65 Сімейного кодексу, ст.ст.81,141,368ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Суддя Ю. М. Свістєльнік