УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2024 року

м. Київ

справа № 302/1301/20

провадження № 61-18347ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої

діє ОСОБА_2 , на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1

до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно за законом,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся

до суду з позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, третя особа - ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,

про визнання права власності на спадкове майно за законом.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача

ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - його мати ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 належав житловий будинок АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений секретарем Нижньостуденівської сільської ради 19 січня 1995 року

за реєстровим № 2, за яким 1/2 частину житлового будинку вона заповіла сину -

ОСОБА_4 (позивачу), а іншу 1/2 частину - другому синові ОСОБА_5 (третій особі).

У ОСОБА_7 було дев`ятеро дітей: ОСОБА_8 , 1938 року народження,

ОСОБА_9 , 1939 року народження (померла), ОСОБА_10 , 1946 року народження (помер), ОСОБА_11 , 1949 року народження, ОСОБА_12 ,

1951 року народження (померла), ОСОБА_4 , 1953 року народження (позивач), ОСОБА_5 , 1958 року народження (третя особа).

У 2020 році позивач вирішив оформити спадкові права, проте дізнався,

що зазначений заповіт є нікчемним, оскільки не підписаний ОСОБА_7 ,

про що зазначено у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії

від 07 вересня 2020 року за № 63/02-31, приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М.

Приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М. також було встановлено, що позивач прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном шляхом постійного проживання із спадкодавцем на момент смерті ОСОБА_7 , а також те, що інші потенційні спадкоємці із заявами

про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися.

Позивач вказував, що нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право

на спадщину за законом з причини відсутності правоустановчих документів

на житловий будинок, що збудований у 1970 році.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив визнати за ним у цілій частці право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 липня

2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався

на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх спадкових прав щодо визнання права спадкування майна померлої матері ОСОБА_7 у вигляді житлового будинку виключно за правилами спадкування за законом.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 липня

2021 року скасовано.

У позові ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову

в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позов пред`явлено

до неналежного відповідача.

16 грудня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою

на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року

у цій справі, у якій представник заявниці, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надати уточнену касаційну скаргу, разом

з її копіями відповідно до кількості учасників справи, в якій зазначити відомості про наявність у представника заявниці електронного кабінету або існування обставин, зазначених в абзаці 3 частини шостої статті 14 ЦПК України, та підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 15 січня 2024 року ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє ОСОБА_2 , надіслав на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги та відомості про наявність у адвоката електронного кабінету.

Таким чином, недоліки касаційної скарги усунуті.

В уточненій редакції касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє

ОСОБА_2 , підставою касаційного оскарження постанови Закарпатського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18).

Уточнена редакція касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє

ОСОБА_2 , мотивована тим, що за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції прийняв суперечливу за змістом і своїми висновками постанову, якою, з одного боку, скасував рішення суду першої інстанції, як незаконне, встановивши, що місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права щодо встановлення кола спадкоємців, а з іншого боку, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка є правонаступником

ОСОБА_4 , мотивуючи своє рішення тим, що до кола спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , окрім ОСОБА_4 , відноситься також і третя особа ОСОБА_5 , який за позовом повинен також виступати належним відповідачем, а не Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області як орган місцевого самоврядування. З таким висновком представник заявниці не погоджується, оскільки третя особа ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , також прийняв спадщину, так як з матеріалів судової справи вбачається, що останнім не було надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував прийняття ним спадщини відповідно до положень статей 548, 549 ЦК УРСР.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 ,

а ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 за життя збудувала і володіла житловим будинком АДРЕСА_1 , загальною площею 51,9 кв. м, проте не оформила право власності на нього у встановленому порядку.

Зазначений житловий будинок обліковувався як нерухоме майно, належне

ОСОБА_7 , по господарській книзі Нижньостуденівської сільської ради.

Згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІУ-ЗК

№ 019504, виданого Нижньостуденівською сільською радою, за реєстровим записом у Книзі записів державних актів на право приватної власності № 8,

на підставі рішення цієї ж сільської ради від 04 березня 1995 року ОСОБА_7 було передано у приватну власність 0,60 га для обслуговування житлового будинку

і ведення особистого підсобного (селянського) господарства, в тому числі

0,0996 га в урочищі «Біля хати»; в урочищі «Затінь» - 0,1238 га, в урочищі «Загорода» - 0,1218 га, 0,0493 га, 0,1660 га; в урочищі «Біля хати Романа» -

0,0395 га.

За життя ОСОБА_7 склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті розпорядилася таким чином: зазначений житловий будинок, який належить

їй на праві особистої власності, передати по 1/2 частині сину ОСОБА_4 (позивачу) та сину ОСОБА_5 (третій особі, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Заповіт посвідчений секретарем Нижньостуденівської сільської ради 19 січня

1995 року. Заповіт підписаний ОСОБА_13 замість неграмотної ОСОБА_7 ,

про що зазначено у заповіті.

Постановою приватного нотаріуса Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 07 вересня 2020 року № 63/02-31 відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом

на майно померлої ОСОБА_7 - на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки на дане спадкове майно відсутні правоустановчі документи, відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна.

Одночасно у постанові приватного нотаріуса зазначено, що оскільки у заповіті ОСОБА_7 відсутній підпис заповідача ОСОБА_7 , то порушено форму заповіту, а тому він є нікчемним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно,

ОСОБА_4 відповідачем зазначив Пилипецьку сільську раду, вказуючи

на те, що він є єдиним зі всіх дітей ОСОБА_7 , хто фактично залишився проживати в її будинку і доглядати за ним, а відтак є єдиним хто прийняв спадщину

відповідно до чинниго на час її смерті ЦК УРСР.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13 липня

2021 року залучено ОСОБА_3 до участі у справі як правонаступника

ОСОБА_5 , у зв`язку зі смертю третьої особи.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року залучено

до участі у справі ОСОБА_1 , як правонаступника померлого позивача

ОСОБА_4 .

Тлумачення статті 5 та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень

ЦК України свідчить, що за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована

на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Проте із загального правила про застосування актів цивільного законодавства

до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ними чинності, абзацом

2 пункту 5 Прикінцевих пунктом передбачається виняток і допускається застосування ЦК України до прав та обов`язків, які продовжують існувати після набрання ним чинності.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК Української РСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

У справах про спадкування щодо спадщини, яка відкрилася до 01 липня 2003 року, належним відповідачем є спадкоємці (спадкоємець), які прийняли спадщину,

а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є держава

в особі уповноваженого органу (постанова Верховного Суду від 02 червня

2021 року у справі № 621/895/17, провадження № 61-15792св19).

Відповідно до частин першої та третьої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній

на час звернення до суду з позовом) суд розглядає цивільні справи не інакше

як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти

2, 3 частини другої статті 119 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 30 ЦПК України.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач

як на порушника свого права.

Тобто, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом

за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).

Відповідно до частин другої, третьої статті 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу

як співвідповідача.

Тлумачення вказаних норм процесуального права свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом

за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

У цій справі позивач ОСОБА_4 вказав відповідачем Пилипецьку сільську раду Хустського району Закарпатської області.

Апеляційним судом встановлено, що з матеріалів справи та пояснень третьої особи вбачається, що ОСОБА_5 також прийняв спадщину, а отже спір

про визнання права власності існує між ОСОБА_4 , правонаступником якого

є ОСОБА_1 , та ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , якого

не було залучено до участі у справі як відповідача.

Позивач у цій справі клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача

не заявляв.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови

у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення

по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, та вирішив спір по суті.

Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог через обрання неналежного способу захисту зроблені за неналежного суб`єктного складу, отже, є помилковими, а судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про визнання права власності

на спадкове майно, суд першої інстанції мав відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом.

Посилання представника заявниці на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16-ц (провадження

№ 61-34234св18) необґрунтовані.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі

№ 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що: «у справах

про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем

є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

Висновки в цій справі зроблені за інших фактичних обставин і не свідчать

про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування вказаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі

№ 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати

від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги

до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд

уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права

у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,

на постанову Закарпатського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно за законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська