П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року м. Київ

Справа № 359/585/22

Провадження: № 22-ц/824/6916/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Волошиної Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2023 року, постановлене під головуванням судді Чирки С. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: державний реєстратор Бишівської сільської ради Київської області Хоменко Тетяна Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,

у с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.12.2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Також 25.12.2001 між ними був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_5 отримала Державний акт на право приватної власності на землю за № ІV-КВ 001948, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1765 від 16.09.2002 року

09.02.2020 року ОСОБА_5 померла та 04.08.2020 приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Пєшою Т.М. була відкрита спадкова справа № 32/2020 щодо її майна.

Після смерті ОСОБА_5 вона, як спадкоємиця за законом звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини, де їй стало відомо, що даний житловий будинок та земельна ділянка належать ОСОБА_2 .

Зазначила, що 18.10.2021 державним реєстратором Бишівської сільської ради Київської області Хоменко Т.М. була проведена державна реєстрація домоволодіння, а 20.10.2021 була проведена державна реєстрація земельної ділянки, на підставі договорів купівлі-продажу від 25.06.2009 року, укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Вважала, що договір купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки є недійсними та свідчать про шахрайські дії ОСОБА_2 , оскільки спірні договори були укладені 25.06.2009, проте державна реєстрація майна відбулась через 12 років - лише 18 та 20 жовтня 2021 року. Після укладання зазначених договорів відповідач жодного разу у вказаному будинку не була, ним не користувалась, тобто, вона не реалізувала своє право володіння та користування. Між тим, за життя ОСОБА_5 жодних договорів про відчуження не укладала, а з часу придбання будинку постійно проживала у ньому. Після смерті ОСОБА_5 всі речі з будинку були викрадені, на даний час триває досудове розслідування.

Вказувала, що оспорювані договори можливо визнати недійсними на підставі ст. 216 ЦК України, оскільки при їх укладенні другій стороні завдано збитків та моральної шкоди, які підлягають відшкодуванню винною стороною.

За викладених обставин, ОСОБА_1 просила суд:

визнати недійсним договір купівлі-продажу за номером № 3531, укладений 25.06.2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчуження об`єкта незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В.;

скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу за номером 3531 укладеного 25.06.2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , щодо відчуження об`єкта незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу за номером 3530 укладеного 25.06.2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчуження земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0230, загальною площею 0,2440 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В.;

скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу за номером 3530 укладеного 25.06.2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчуження земельної ділянки кадастровий номер :02:001:0230, загальною площею 0,2440 га, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд, відмовляючи в задоволенні позову, помилково послався виключно на відсутність оригіналів спірних договорів, оскільки на виконання ухвали від Київського державного нотаріального архіву надійшов лист, у відповідності до якого 25 червня 2009 року не посвідчувались договори купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Тобто, реєстрація права власності відповідача на земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва відбулись на підставі підроблених документів.

Зауважує, що на відповідач, як учасник справи, повинен сприяти повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, при цьому, ним не спростовано твердження позивача про те, що оспорюваний правочин не було укладено.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 січня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_6 зазначає, що позивачем не наведено наявність обставин, з якими чинне законодавство пов`язує визнання оспорюваних правочинів недійними та, як вірно послався суд першої інстанції, в матеріалах справи відсутні оригінали спірних договорів. Вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до необґрунтованих тверджень про те, що суд повинен був за власної ініціативи зібрати докази про наявність шахрайських дій з боку відповідача. В той же час, єдиним доказом шахрайських дій може бути обвинувальний вирок, якого не існує.

В судовому засіданні адвокат Валошина О.В. в інтересах ОСОБА_1 , яка приймала участь в режимі відео конференції, підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Самборська О.Т. в інтересах ОСОБА_6 заперечила проти апеляційної скарги та просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 25.12.2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Борисільського районного міського нотаріального округу Київської області Шакодько О.П. (а.с. 14-15)

ОСОБА_5 отримала Державний акт на право приватної власності на землю на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.2001 № 4528, земельна ділянка площею 0,244 гектарів, розташована на території с. В.Олександрівка, Бориспільського району, землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку за № ІV-КВ 001948.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

04.08.2020 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її двоюрідної тітки ОСОБА_5 (а.с. 21).

ОСОБА_1 стало відомо, що житловий будинок (незавершене будівництво) та земельна ділянка кадастровий номер :02:001:0230 за адресою: АДРЕСА_1 належать ОСОБА_2

18.10.2021 державним реєстратором Бишівської сільської ради Київської області Хоменко Т.М. була проведена державна реєстрація домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу № 3531 від 25.06.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчуження об`єкта незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В.

20.10.2021 року державним реєстратором Бишівської сільської ради Київської області Хоменко Т.М. була проведена державна реєстрація земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу № 3530 від 25.06.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0230, загальною площею 0,2440 га, якарозташованаза адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В.

Також у матеріалах справи наявний протокол з проведення електронних торгів №566838 від 19.01.2022 та акт про проведення публічних (електронних) торгів від 24.01.2022 з примусового виконання виконавчого напису № 1991 від 02.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Галушка О.В., про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 боргу у розмірі 825000 грн. ОСОБА_8 є переможцем електронних торгів щодо майна - домоволодіння, що складається з незавершеного будівництвом житлового будинку 81% готовності та з земельною ділянкою площею 0,244 га кадастровий номер :02:001:0230 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.93-98).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах цивільної справи відсутні оскаржувані договори, а тому суд позбавлений можливості їх перевірити і дати їм оцінку щодо загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Отже, перш за все, необхідно встановити наявність або ж відсутність порушеного права ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

При цьому, необхідно враховувати, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 та підтримано Верховний Судом у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 12 червня 2020 року у справі № 222/30/17.

Так, звертаючиь із позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що оспорювані договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки від 25.06.2009 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грицаєнко В.В., її спадкодавець ОСОБА_5 не укладала.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто, у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У відповідності до правової позиції викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року (справа № 145/2047/16-ц), у разі якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто, таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Так, згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву, запис за реєстровим №3530(договір купівлі-продажу укладений 25.06.2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчудження земельної ділянки) та №3531(договір купівлі-продажу укладений 25.06.2009 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо відчуження об`єкта незавершеного будівництва) відсутні в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій ПН КМНО ОСОБА_9 за 2009 рік, відповідно до перевірки за 25 червня 2000 року відповідні договори не посвідчувались.

Отже, доводи ОСОБА_1 про те, що спірні договори не укладались її спадкодавцем є обґрунтованими, що відповідно вказує на наявність порушеного права ОСОБА_1 у зв`язку із вибуттям із власності її спадкодавця, ОСОБА_5 ,нерухомого майна, яке належить до складу спадщини.

В той же час, як вже зазначалось вище, неукладений правочин не може бути визнано недійсним, а такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

Окрім того, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності, Велика Палата Верховного Суду вказала про те, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, ОСОБА_1 , як спадкоємиця, має право на звернення до суду із позовними вимогами про витребування спірного майна від добросовісного набувача. При цьому, вимоги про визнання недійсними договорів, які не були укладені, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, а скасування їх реєстрації є не ефективним способом захисту порушеного права.

Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 та від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

По суті, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові, проте не вірно визначив підстави для такої відмови, пославшись на відсутність в матеріалах спірних договорів, при цьому, в даному випадку підставою для відмови в задоволенні позову є невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вище викладене, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2023 року підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а відтак апеляційну скаргу адвоката Волошиної О. В. в інтересах ОСОБА_1 слід задовольнити частково.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку із тим, що наслідком апеляційного перегляду є зміна мотивів щодо відмови у задоволенні позову, судові витрати позивача по сплаті судового збору, понесені ним у зв`язку з апеляційним переглядом справи, слід залишити за ним.

Щодо клопотання адвоката Волошиної О.В. в інтересах ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали у зв`язку із допущенням суддею першої інстанції грубих порушень норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі змістом частини 10 статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Постановлення окремої ухвали є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) саме на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Постановлення окремої ухвали, у порядку нагляду за діяльністю судом нижчої інстанції, окремо від процесу розгляду справи, суперечить положенням законодавства.

Питання про постановлення окремої ухвали вирішується судом під час вирішення спору у разі наявності для того достатніх правових підстав.

На переконання колегії суддів, скаржником не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали, обставини, визначені адвокатом Волошиною О.В. в інтересах ОСОБА_1 , не є предметом дослідження суду під час розгляду апеляційної скарги, а відтак її клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Волошиної Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 березня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура