КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 753/1682/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2483/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Мицик Ю.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року,

встановив:

у лютому 2023 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила змінити спосіб стягнення аліментів, встановлений наказом Дарницького районного суду м.Києва від 20 лютого 2019 року в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, та стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 12 000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що син перебуває на її утриманні, а відповідач сплачує аліменти, розмір яких є недостатнім для гармонійного розвитку дитини.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року позов було задоволено частково, змінено спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом, виданим Дарницьким районним судом м.Києва 11 лютого 2019 року, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 грн. щомісячно.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3 880 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення та додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що наказом Дарницького районного суду м.Києва від 20 лютого 2019 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача. Позивач зазначала, що відповідач умисно змінив місце проживання та офіційно не працевлаштовується для зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню, фактичний розмір аліментів є меншим, від встановленого законом мінімуму, грошових коштів в зазначеному розмірі для гармонійного розвитку дитини не вистачає, відповідач рішення суду виконує лише частково та має заборгованість, у зв`язку з чим просила змінити спосіб стягнення аліментів з 1/4 частини доходів відповідача на тверду грошову суму в розмірі 12 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року позов було задоволено частково, змінено спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом, виданим Дарницьким районним судом м.Києва 11 лютого 2019 року, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 3 500 грн. щомісячно.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження необхідності стягнення заявленого розміру аліментів, однак з урахуванням росту цін на життя та наявності підстав вважати, що відповідач приховує свої доходи, дійшов висновку про наявність підстав для зміни розміру аліментів та способу їх стягнення. В повному обсязі колегія суддів з таким висновком погодитись не може з таких підстав.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 141, 180, 182, 192 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 березня 2015 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився ОСОБА_4 . Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24 червня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

11 лютого 2019 року Дарницьким районним судом м.Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно з 18 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що аліменти, які сплачуються відповідачем, є меншими від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначала, що дитина потребує коштів на навчання та розвиток, в середньому дитина потребує 25 000 - 30 000 грн. щомісячно, у зв`язку з чим вважала за доцільне змінити спосіб стягнення аліментів на тверду грошову суму в розмірі 12 000 грн.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та Верховний Суд в постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21).

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що майновий стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, заявленому в позовній заяві, оскільки він приховує свої реальні доходи. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

При зверненні до суду з позовом та апеляційною скаргою позивач хоча і вказувала, що заявляє вимоги про зміну способу стягнення аліментів, однак фактично заявила вимоги про збільшення їх розміру.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження наявності підстав для збільшення розміру аліментів - зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я стягувача чи платника аліментів.

Саме по собі посилання позивача на підвищення цін не може бути підставою для збільшення розміру аліментів. Крім того, вказуючи про те, що позивачем щомісячно витрачаються грошові кошти на утримання дитини в середньому розмірі 25 000 грн. позивач не надавала доказів на підтвердження свого матеріального стану та розміру власного щомісячного доходу.

Вказані обставини судом першої інстанції враховані не були.

Зміна способу стягнення аліментів, зокрема з частки доходу платника аліментів на тверду грошову суму, є правом позивача, як стягувача аліментів. Разом з тим, при вирішенні вимог про збільшення розміру аліментів предметом доказування є зміна фактичних обставин - матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я стягувача чи платника аліментів. В даному випадку позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження зміни фактичних обставин, які потребували б збільшення розміру аліментів.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що фактичний розмір аліментів, який отримувався позивачем в ході виконання судового рішення про стягнення аліментів в частці від доходу відповідача становив 3000-4000 грн. щомісячно. Вказані обставини не заперечувались ні позивачем, ні відповідачем.

З урахуванням викладеного зміна способу стягнення аліментів з частки від доходу відповідача на тверду грошову суму в розмірі 3 500 грн. щомісячно відповідатиме інтересам сторін та дитини та забезпечить право вибору позивача способу стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не в повному обсязі виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, не можуть бути підставою для зміни розміру аліментів та способу їх стягнення, оскільки позивач не позбавлена права звернутись з вимогами про стягнення на свою користь заборгованості зі сплати аліментів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В даному випадку висновок, зроблений судом першої інстанції, не в повному обсязі відповідає встановленим обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.

У своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення позивач посилається на те, що судом першої інстанції помилково стягнуто з неї на користь відповідача судові витрати, тоді як витрати на правничу допомогу мають бути стягнуті на її користь.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги було задоволено частково і шляхом взаємозаліку стягнув з позивача на користь відповідача витрати пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 3 880 грн.

З таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В статті 133 ЦПК України передбачається, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що позивач і відповідач понесли витрати на правничу допомогу.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що фактично вимоги позивача про зміну способу стягнення аліментів було задоволено. З урахуванням предмету спору, а саме розгляду вимог про зміну способу стягнення аліментів та збільшення їх розміру, саме по собі стягнення з відповідача аліментів в розмірі 3 500 грн., тоді як при зверненні до суду з позовом було заявлено вимоги про стягнення аліментів в розмірі 12 000 грн., в даному випадку не свідчить про задоволення позовних вимог на 29%, як про те вказано судом першої інстанції.

Враховуючи обставини справи, інтереси дитини, стягувача та платника аліментів, а також часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд вважає за доцільне судові витрати, понесені позивачем та відповідачем в ході розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції, залишити за сторонами.

За таких обставин, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення суду першої інстанції про вирішення питання судових витрат - скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року скасувати.

Судові витрати по справі залишити за сторонами.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді