Справа № 487/7919/23
Провадження № 2/487/735/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого-судді А.А. Лагоди

секретаря К.Е. Мамчур

предстаника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні землею водного фонду шляхом визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсними і скасування договору купівлі продажу земельної ділянки та договору дарування земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся 27.10.2023 до суду із вищевказаним позовом. Просить суд усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів 20, 20.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 19.06.2009 № 35/55 про затвердження проекту землеустрою та надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 800,00 кв.м за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним і скасування укладеного 18.06.2010 між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 договору купівлі продажу № 1490 земельної ділянки площею 800,00 кв.м з кадастровим номером :12:005:0008 по АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним і скасування укладеного 30.11.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору дарування № 2327 земельної ділянки площею 400 кв.м з кадастровим номером :12:005:0021 по АДРЕСА_1 , державну реєстрацію права власності на підставі якого здійснено 09.09.2013 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис № 2443745); усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_3 повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею, 400,00 кв.м з кадастровим номером :12:005:0020 по АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання ОСОБА_4 повернути у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради земельну ділянку площею 400,00 кв.м з кадастровим номером :12:005:0021 по АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що Окружною прокуратурою м. Миколаєва виявлено порушення інтересів держави під час відчуження земельних ділянок комунальної власності в Заводському районі м. Миколаєва. Так, під час вивчення доводів звернення ОСОБА_6 від 26.07.2023 установлено, що пунктами 20, 20.2 рішення Миколаївської міської ради від 19.06.2009 №35/55 затверджено проект землеустрою та надано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 800кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 19.06.2009 №35/55 ОСОБА_2 12.08.2009 видано державний акт ЯЕ №443067 на право власності на земельну ділянку площею 0,08га з кадастровим номером :12:005:0008 по АДРЕСА_1 . Згідно з договором від 18.06.2010 №1490 ОСОБА_2 продав указану земельну ділянку ОСОБА_5 , яка 12.07.2010 отримала акт ЯЛ №635627 на право власності на вищевказану земельну ділянку. У 2011 році ОСОБА_5 здійснила поділ ділянки площею 0,08га з кадастровим номером :12:005:0008 на ділянки з кадастровими номерами :12:005:0020, :12:005:0021 площами 0,04га кожна на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів (державних актів), що посвідчують право власності на земельні ділянки при поділі земельної ділянки. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22.10.2010 №131 земельній ділянці з кадастровим номером :12:005:0021 надано нову юридичну адресу: АДРЕСА_2 . 10.10.2011, ОСОБА_5 отримала держані акти на право власності ЯЛ №648202 на ділянку площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0020 по АДРЕСА_1 та ЯЛ №648203 на ділянку площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0021 по АДРЕСА_1 . На підставі держаного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ №648202 від 10.10.2011 за ОСОБА_5 12.07.2013 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на ділянку площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0020 по АДРЕСА_1 . Згідно з договором від 30.11.2011 №2327 ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0021 по АДРЕСА_1 . Відмітку про перехід права власності до ОСОБА_4 вчинено нотаріусом у державному акті на право власності ЯЛ №648203 від 10.10.2011. ОСОБА_4 09.09.2013 зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку (запис №2443745 у Державному реєстрі речових прав). Відведення Миколаївською міською радою земельної ділянки площею 0,08га з кадастровим номером :12:005:0008 у приватну власність ОСОБА_2 та подальші правочини щодо неї є незаконними, оскільки порушує містобудівне, водне та земельне законодавство. Відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 №35/18, земельні ділянки з кадастровими номерами :12:005:0020, :12:005:0021 (утворювали ділянку з кадастровим номером :12:005:0008) віднесені до територій рекреаційно-оздоровчих закладів проектного стану. Згідно з Правилами використання та забудови території міста Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17.10.2003 №15/41 земельні ділянки з кадастровими номерами :12:005:0020, :12:005:0021 належать до проектної туристично-рекреаційної зони. Види використання земель, що входять до цієї зони, підтверджують можливість будівництва на них тільки об`єктів громадського призначення, які мають туристичне та рекреаційне спрямування або пов`язані з їх обслуговуванням. За інформацією Миколаївської міської ради від 08.08.2023 переважні види використання спірних ділянок у складі цієї зони дозволяють будівництво готелів, ресторанів, кафе, кінотеатрів, відеосалонів, розважальних комплексів, спортивних споруд, спортивних майданчиків, басейнів, рекламних агентств, відділень банків. Дозволені види використання земельних ділянок з кадастровими номерами :12:005:0020, :12:005:0021 передбачають можливість будівництва закладів і організацій, будівель і споруд інженерної інфраструктури, що обслуговують дані території, місця паркування легкових автомобілів, закладів паркування необхідного інвентарю, пунктів невідкладної медичної допомоги, відділів міліції, МАФів по продажу сувенірів, кафе, улаштування скверів і озеленених територій. Допустимі види (потребують спеціальних зональних погоджень) використання земель проектної туристично-рекреаційної зони дозволяють влаштування автостоянок та оранжерей. Господарське та інше будівництво у межах ландшафтно-рекреаційних територій, розміщення житлово-громадських об`єктів та дачних поселень прямо заборонено (п.10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92). Земельні ділянки з кадастровими номерами :12:005:0020, :12:005:0021 відносяться до територій земель загального користування, а за положеннями п. «а» ч.1 ст.83 ЗК України (в редакції на час прийняття оспорюваного рішення) такі земельні ділянки взагалі не можуть передаватись з комунальної у приватну власність. Дотримання вимог пунктів 5.15-5.20 розділу 5 ДБН 360-92 можливе в зонах відпочинку (рекреації) за умови збереження її оптимальної площі, отже, відведення у приватну власність вказаних вище земельних ділянок за рахунок проектної туристично-рекреаційної зони призводить до зменшення її площі та порушення вимог ДБН 360-92. При прийнятті оскаржуваного рішення відносно земельної ділянки площею 0,08га з кадастровим номером :12:005:0008 безпідставно не враховано її входження у прибережну захисну смугу Бузького лиману. Відповідно до викопіювань з ортофотоплану Геоінформаційної системи містобудівного кадастру Миколаївської міської ради відстань від урізу води до південних меж земельних ділянок з кадастровими номерами :12:005:0020, :12:005:0021 складає 116м., до їх північних меж 136м., що свідчить про необхідність застосування в розрахунку нормативного розміру його прибережної захисної смуги двокілометрової відстані до найближчої існуючої забудови, обидві спірні ділянки входять у нормативно визначену межу прибережної захисної смуги Бузького лиману. Відведення земельної ділянки прибережної захисної смуги у приватну власність ОСОБА_2 суперечить вимогам земельного та водного законодавства та судовій практиці зазначеного в позовній заяві. Представництво інтересів держави в суді прокурор в цьому випадку пов`язує з наявністю державного і суспільного інтересу (повернення територіальні громаді м. Миколаєва двох спірних ділянок, що до поділу утворювали одну ділянку, яку було незаконно відчужено органом місцевого самоврядування з порушенням законодавства, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням, що обумовлює особливим статусом земельних ділянок їх належністю до прибережної захисної смуги водного об`єкту та рекреаційних територій загального користування. З огляду на те, що в особі Миколаївської міської ради співпадає порушник законодавства та орган який реалізує права держави щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності, існує виключний випадок, а тому прокурор подає позов як самостійний позивач. Також прокурором заявлено клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою суду від 31.10.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 31.10.2023 заяву прокурора про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на вказані земельні ділянки, заборонено вчиняти відносно них дії, спрямовані на зміну цільового призначення, поділу, об`єднання, укладати договори, вчиняти інші правочини, проводити будівельні роботи, здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію нерухомого майна за вказаними вище адресами, а так само присвоювати, змінювати адресу нерухомого майна.

05.12.2023 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив представника відповідача Миколаївської міської ради Захаренкової А.Ю. У відзиві представник просить суд відмовити у задоволенні позову. Свій відзив відповідач аргументує тим, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 мав всі погодження, які передбачені вимогами статті 186-1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури відведення земельних ділянок та зміни їх цільового призначення», з боку державних органів, а заявлений позов свідчить про порушення принципу «належного урядування», оскільки Держава на момент розроблення проекту землеустрою та його затвердження Миколаївською міською радою погодила можливість відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та не вказувала про заперечення щодо цього, а також порушення прав та інтересів держави. До того ж, пункти оскаржуваного рішення є актом індивідуальної дії і вичерпали свою дію фактом їх виконання, Миколаївська міська рада діяли у межах повноважень визначених ст.ст.12, 123 ЗК України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

22.01.2024 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшла від позивача відповідь на відзив. Позивач спростовує відповідь на відзив відповідача тим, що: формальне дотримання етапів відведення у приватну власність ОСОБА_2 ділянки з кадастровим номером :12:005:0008 саме по собі не є доказом законності розпорядження нею. Так само відсутність зауважень органів контролю під час розгляду проекту землеустрою з відведення у приватну власність указаної ділянки не може підтверджувати законність рішення міської ради. Так, порушення земельного, водного та містобудівного законодавства виникли у зв`язку з незаконним розпорядженням міською радою ділянкою з кадастровим номером :12:005:0008 саме як землею житлової та громадської забудови; порушення земельного, водного та містобудівного законодавства виникли у зв`язку з незаконним розпорядженням міською радою ділянкою з кадастровим номером :12:005:0008 саме як землею житлової та громадської забудови; Миколаївська міська рада повинна була дійти висновку про входження ділянки з кадастровим номером :12:005:0008 в нормативно визначену межу прибережної захисної смуги Бузького лиману і приналежності до земель загального користування, а також неможливість її відведення для індивідуального житлового будівництва. Оскільки вказані обставини Миколаївською міською радою не були враховані, то мало місце незаконне відведення у приватну власність ОСОБА_2 ділянки з кадастровим номером :12:005:0008 як землі житлової та громадської забудови; до спірних правовідносин, що виникли 19.06.2009 внаслідок прийняття міською радою рішення № 35/55, не підлягають застосуванню положення статті 186-1 ЗК України, на які у відзиві посилається відповідач, оскільки на той час редакція ЗК України її не містила; принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на скасування рішень про відведення земельних ділянок у приватну власність. Його дотримання оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності». Одночасно з тим, немає вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи; для розкриття критерію пропорційності втручання у право власності відповідачів на спірне нерухоме майно вагоме значення має встановлення добросовісності/недобросовісності набувачів майна, адже добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). У спірних правовідносинах дії відповідачів не відповідають вимозі добросовісності. Відповідачі під час приватизації, укладення договорів купівлі-продажу та дарування спірних земельних ділянок повинні були проявити розумну обачність шляхом самостійного або за допомогою фахівця у галузі права ознайомлення з документами, що стосувались прав на ці ділянки які розташовані в безпосередній близькості до урізу води. Вимога про визнання незаконним і скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника територіальної громади міста Миколаєва. Подібну позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та Верховним Судом у постанові від 11.08.2021 у справі № 922/443/20.

Інші відповідачі не надали жодних пояснень з приводу заявлених позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в системі електронний суд.

Ухвалою суду від 20.02.2023 підготовче провадження по справі закрито та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання представник позивача з`явився, підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явилась, до суду надано заяву в якій просить відмовити в задоволенні позову та розглядати справу без участі представника відповідача.

Інші відповідачі в судове засідання не з`явились при належному їх повідомленні, жодних клопотань чи заяв не надавали.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що за п. 16 рішення Миколаївської міської ради від 25.03.2009 за №33/37 вирішено надати дозвіл на складання проекту землеустрою ОСОБА_2 площею до 1000 кв.м у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Площу земельної ділянки уточнити проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Пункт 16 розглянуто на засіданні постійної комісії міської ради з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин від 03.03.2009, протокол №19, на якому рекомендовано погодити дане питання та винести його на розгляд сесії міської ради. (Пункт 16 включено на пленарному засіданні міської ради 25.03.2009). Цьому рішенню передувало звернення ОСОБА_2 із відповідною заявою від 10.03.2009, отримання позитивного висновку Управління містобудування та архітектури виконкому ММР від 10.03.2009 №15-735, рекомендації постійної комісії міської ради з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин оформленого протоколом №19 від 03.03.2009, погодження з боку Міської санітарно-епідеміологічної станції від 17.03.2009 №576/5, висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 19.03.2009 №01-04/1760-05, висновку Управління культури Миколаївської обласної державної адміністрації від 17.03.2009 №748, погодження Управління Держкомзему у місті Миколаїв від 17.03.2009 №33/2000-751, погодження Відділу охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради від 19.03.2009 №204/3, погодження Департаменту житлово-комунального господарства від 23.03.2009 №1468, висновку Управління містобудування та архітектури виконкому ММР від 13.05.2009 №15-735/2, погодження Міською санітарно-епідеміологічною станцією від 27.05.2009 №1219/5, висновку Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області від 01.06.2009 №01-04/3982-05, погодження Департаменту житлово-комунального господарства від 04.06.2009 №2924, висновку №1734 від 28.05.2009 Управління культури Миколаївської обласної державної адміністрації, висновку Відділу охорони культурної спадщини Миколаївської міської ради від 28.05.2009, висновку Управління Держкомзему у м. Миколаїв №2413, висновку Управління земельних ресурсів ММР від 12.06.2009 №01-408.

19.06.2009, зокрема, пунктами 20, 20.2 рішенням Миколаївської міської ради «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Заводському району м.Миколаєва (П.2.2 Р.2 ДОПОВН. №49/33 ВІД 15.09.15)» за №35/55 вирішено: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 800 кв.м у власність, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 ; надати ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 800 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 . Пункт 20 розглянуто на засіданні постійної комісії міської ради з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин від 09.06.09, протокол № 30, на якому рекомендовано погодити та винести це питання на розгляд сесії міської ради. (Пункт 20 включено на пленарному засіданні міської ради 19.06.09).

12.08.2009, на підставі рішення Миколаївської міської ради від 19.06.2009 №35/55, ОСОБА_2 видано державний акт ЯЕ №443067 на право власності на земельну ділянку площею 0,08га з кадастровим номером :12:005:0008 по АДРЕСА_1 .

18.06.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 800 кв.м, розташованою у АДРЕСА_1 , що посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Ласурія С.А. та зареєстровано в реєстрі за №1490.

12.07.2010, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.06.2010, ОСОБА_5 отримала акт ЯЛ №635627 на право власності на вищевказану земельну ділянку.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22.10.2010 №1311 земельній ділянці з кадастровим номером :12:005:0021 надано нову юридичну адресу: АДРЕСА_2 .

У 2011 році ОСОБА_5 здійснила поділ ділянки площею 0,08га з кадастровим номером :12:005:0008 на ділянки з кадастровими номерами :12:005:0020, :12:005:0021 площами 0,04га кожна на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів (державних актів), що посвідчують право власності на земельні ділянки при поділі земельної ділянки.

10.10.2011, ОСОБА_5 отримала держані акти на право власності ЯЛ №648202 на ділянку площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0020 по АДРЕСА_1 та ЯЛ №648203 на ділянку площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0021 по АДРЕСА_1 .

На підставі держаного акту на право власності на земельну ділянку ЯЛ №648202 від 10.10.2011 за ОСОБА_5 12.07.2013 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на ділянку площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0020 по АДРЕСА_1 .

30.11.2011, на підставі договору дарування земельної ділянки №2327, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0021 по АДРЕСА_1 . Відмітку про перехід права власності до ОСОБА_4 вчинено нотаріусом у державному акті на право власності ЯЛ №648203 від 10.10.2011. ОСОБА_4 09.09.2013 зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку (запис №2443745 у Державному реєстрі речових прав).

22.09.2023 представником Управління земельних ресурсів ММР складено акти обстеження земельної ділянки. Оглядом встановлено, що земельні ділянки площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0020 по АДРЕСА_1 та площею 0,04га з кадастровим номером :12:005:0021 по АДРЕСА_1 вільні від будь-яких будівель, споруд, обгороджень, будівельних матеріалів, на них ростуть зелені насадження.

Статтею 83 ЗК України визначено, що землі водного фонду перебувають виключно у державній та комунальній власності, їх надання у приватну власність заборонено.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЗК України та ст.4 ВК України землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів, належать до земель водного фонду.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, ст. 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої ст. 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. ст. 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до ст. 60 ЗК України , ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього середовища України № 434 від 05.11. 2004р., у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно - технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов`язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення. Однак, в справі відсутні дані щодо проведення державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення спірної ділянки. Відсутні в матеріалах справи також дані про укладення та реєстрацію у встановленому законом порядку договору оренди земельної ділянки, площею 800кв.м.

Не містять матеріали справи і доказів про те, що стосовно спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою приймалися рішення щодо зміни її з категорії земель рекреаційного призначення та водного фонду на землі забудови з дотриманням встановленого Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою КМУ № 502 від 11.04.2002.

З огляду на викладене, суд констатує, що спірна земельна ділянка розташована на відстані менше визначеної законом від урізу води Бузького лиману та належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, зміна її цільового призначення в установленому законом порядку здійснена не була, а тому її неправомірно передано у власність відповідачу ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.10.2014 р. № 6-152цс14).

З матеріалів справи, вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави, тобто в інтересах Українського народу загалом з метою захисту навколишнього середовища та загально-суспільних інтересів, а не в інтересах Миколаївської міської ради якій лише делеговано повноваження щодо здійснення права власності від імені народу України, в їх інтересах. Прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні зеленої зони загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва, та у збереженні прибережної захисної смуги Бузького лиману, і згідно з абзацом другим частини другої статті 45 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання позову), набув статусу позивача.

Так, згідно ст. 13 Закону України «Про прокуратуру», в редакції, яка діяла на час прийняття спірного рішення Миколаївською міською радою, систему органів прокуратури становили: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, а також військові прокуратури. До органів військових прокуратур належали військові прокуратури регіонів і військова прокуратура Військово-Морських Сил України (на правах обласних), військові прокуратури гарнізонів (на правах міських). Для ефективного виконання співробітниками прокуратури своїх обов`язків було встановлено певну систему їх розподілу. Правоохоронна діяльність прокуратури, яку було побудовано на чіткій системі, мала внутрішню організаційну логіку, була підпорядкована закономірностям, що дозволяли адекватними формами й методами виявляти порушення закону та відповідно на них реагувати. Діяльність органів прокуратури здійснювалася на умовах централізаціі органів прокуратури та вертикального підпорядкування прокурорів нижчого рівня. Це означає, що підпорядкованість органів прокуратури відбувалася тільки по вертикалі кожен нижчий за рангом прокурор підпорядкований вищому, а всі прокурори Генеральному прокуророві України. Подвійного підпорядкування чи підпорядкування іншим органам державної влади чи місцевого самоврядування не було. Крім того, певний час у системі органів прокуратури діяли також спеціальні прокурори (на правах районних), що підпорядковувалися обласному прокуророві. До спеціальних прокуратур, за принцип організації діяльності яких було узято виокремлення найбільш специфічних сфер, що потребують особливої правоохорони, належали природоохоронні, транспортні, прокуратури з питань нагляду за додержанням кримінально-виконавчого законодавства. В структурі прокуратури Миколаївської області також діяла як Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, так і прокуратура м. Миколаєва. І тільки наказом Генерального прокурора України № 151ш від 05 грудня 2014 року Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері була ліквідована у структурі та штатному розписі прокуратури Миколаївської області. Тобто, до цього часу Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері та прокуратура м. Миколаєва були самостійними структурними підрозділами прокуратури Миколаївської області з самостійними повноваженнями, кожна з яких була безпосередньо підпорядкована прокуратурі Миколаївської області.

Доказів того, що Миколаївському міжрайонному прокурору з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, до повноважень якого входило здійснювати контроль за додержанням законів у природоохоронній сфері, було відомо про прийняте Миколаївською міською радою 19.06.2009 рішення суду надано не було. В матеріалах справи відсутні дані про отримання прокуратурою м. Миколаєва копії даного рішення.

Стаття 19 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, яка діяла на час прийняття спірного рішення, передбачалося, що перевірка виконання законів провадилася за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагали прокурорського реагування, а за наявності приводів також з власної ініціативи прокурора. Тобто прокуратура не підміняє органи відомчого управління та контролю. Порушення законодавства було встановлено лише під час ретельної перевірки матеріалів щодо порушень Миколаївською міською радою земельного законодавства, яка була здійснена після розгляду звернення гр. ОСОБА_6 від 26.07.2023. До суду з позовом по даній справі прокурор звернувся 07.10.2023, тобто в межах строків позовної давності.

З урахуванням викладеного, а також встановлених фактичних обставин по справі, які відповідачами в установленому законом порядку оскаржені не були, рішення Миколаївської міської ради в частині виділення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 є незаконним з відповідними похідними від цього правовими наслідками, які виражаються у визнанні недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого відповідачу ОСОБА_2 . При прийнятті рішення з цього питання суд враховує те, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч.1 ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент прийняття радою рішення) право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку виникло з моменту отримання ним державного акта та його державної реєстрації. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування.

Під час судового розгляду доведено незаконність рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, то державний акт, виданий ОСОБА_2 на підставі незаконного (в частині п.20, 20.2) рішення Миколаївської міської ради №35/55 від 19.06.2009р., є недійсним, так як правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Обґрунтованими є також позовні вимоги про визнання недійсними і скасування правочинів та витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які набули право власності на неї: перша за договором купівлі продажу, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (щодо земельної ділянки площею 800кв.м. з кадастровим номером :12:005:0008 по АДРЕСА_1 , що в подальшому була розділена з присвоєнням нової адреси на земельні ділянки площею 400кв.м. кожна з кадастровими номерами :12:005:0020 по АДРЕСА_1 (за ОСОБА_5 ) та :12:005:0021 по АДРЕСА_1 , яка відійшла по договору дарування земельної ділянки №2327 від 30.11.2011 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки в даному випадку права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту з використанням правового механізму, встановленого ст. 388 ЦК України. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 17 грудня 2014 р. у справі № 6-140цс14. А в постанові Верховного суду України від 17.02.2016р. № 6-2407цс15 зроблено правовий висновок про те, що у випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Частинами 1,2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Тобто, рішення органу, на підставі якого видано державний акт на право власності на земельну ділянку, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, що випливає з ч.3 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Отже, після визнання недійсним та скасування правочину про передачу у власність земельної ділянки, яка в подальшому на виконання даного недійсного правочину була передана шляхом відчуження третій особі, належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред`явлення віндикаційного позову. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 13 травня 2015 року № 6-67цс15.

Правова позиція щодо повернення земельної ділянки висловлена Верховним судом України і у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16, згідно якої відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За правилами статті 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Однак громадяни та юридичні особи за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно одержати у власність лише замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Натомість землі водного фонду можуть передаватися цим суб`єктам тільки на умовах оренди для визначених законом потреб (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, стосовно землі водного фонду закон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення окремо від дозволеного для передачі об`єкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га. Таким чином, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі, не могли законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість вони набули такого права власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття Миколаївською міською радою низки незаконних рішень та наступного укладення договору купівлі-продажу. Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема, для лиманів не менше 2 км (частина друга статті 88 ВК України, частина друга статті 60 ЗК України). Указані норми ВК України та ЗК України з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів у актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Витребування спірної земельної ділянки із володіння ОСОБА_5 , ОСОБА_4 відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

З огляду на вищенаведене, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинна були знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги Бузського лиману, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Тому позовні вимоги про витребування у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спірної земельної ділянки з поверненням її державі є обґрунтованими.

Враховуючи наведене позов підлягає задоволення.

В силу п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір сплачений позивачем в сумі 13420,00 грн. слід покласти на відповідачів пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 223, 229, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні землею водного фонду шляхом визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсними і скасування договору купівлі продажу земельної ділянки та договору дарування земельної ділянки, зобов`язання повернути земельні ділянки задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункти 20, 20.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 35/55 від 19.06.2009 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 800,0 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0800га по АДРЕСА_1 , серії ЯЕ № 443067 від 12.08.2009 з кадастровим номером: :12:005:0008, виданий ОСОБА_2 .

Визнати недійсним і скасувати укладений 18.06.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу №1490 земельної ділянки площею 0,0800га з кадастровим номером: :12:005:0008, по АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним і скасувати укладений 30.11.2011 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 договору дарування №2327 земельної ділянки площею 0,0400га з кадастровим номером: :12:005:0021 по АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0400 кв.м з кадастровим номером: :12:005:0020 по АДРЕСА_1 шляхом повернення її у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради ().

Витребувати у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0400 кв.м з кадастровим номером: :12:005:0021 по АДРЕСА_1 шляхом повернення її у власність територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради ().

Стягнути з Миколаївської міської ради на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UA0000340, , банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) сплачений судовий збір у розмірі 2684,00грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UA0000340, , банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) сплачений судовий збір у розмірі 1342,00грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UA0000340, , банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) сплачений судовий збір у розмірі 5368,00грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Миколаївської обласної прокуратури (р/р UA0000340, , банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) сплачений судовий збір у розмірі 4026,00грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду м. Миколаєва безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду м. Миколаєва безпосередньо або через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Окружна прокуратура міста Миколаєва, ЄДРПОУ , яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Нікольська, 73.

Відповідач: Миколаївська міська рада, , яке розташоване за адресою: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 ївна, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП не відоме, зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

Суддя А.А. Лагода