Справа № 938/392/23
Провадження № 22-ц/4808/329/24
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Струтинської Д.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Т. Д.

ОСОБА_2 її представника адвоката Юрчук С.В.

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича на рішення Верховинського районного суду від 20 листопада 2023 року, ухвалене в складі судді Чекан Н.М. в м. Верховина, повний текст складено 04 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації та стягнення 5000 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що він є фізичною особою-підприємцем, який здійснює свою господарську діяльність з 2007 року, податкової заборгованості не має. Відповідно до умов договору оренди нерухомого майна від 01.12.2022 року № 5, дозвільних документів, а саме: 1) декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці - декларації на обслуговування верстатів та обробки деревини підвищеної небезпеки, 2) дозволу № 378.14.26, виданого територіальним управлінням Держгірпромнагляду в Івано-Франківській області, експлуатацію устаткування підвищеної небезпеки, він здійснює виробництво щепи в приміщенні, яке належить МПМД № 2 (видом діяльності якої, є також лісопильне та стругальне виробництво, та яка здійснювала свою діяльність з 2003 року), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідач, яка проживає поряд з МПМД № 2, 01.05.2023 року поширила неправдиву образливу інформацію щодо нього, тобто позивача, у соціальній мережі «Фейсбук», яка не підтверджується жодними доказами. Вказана інформація розміщена за посиланням: https://www.facebook.com/91293/ posts/bid02i3wAjakfAAu81 JiJxuFTR2FLbx7n CwLv Syjmv3pzXLXcYLoai3jcSouCH98vddGLI/. Зокрема, ОСОБА_2 висловилася під час відео-звернення у стверджувальній формі щодо його, незаконної господарської діяльності та про підтримку цієї діяльності органами місцевої влади через «наближеність до неї» позивача. Відповідач могла i повинна була переконатися та перевірити образливі твердження, які фактично зводяться до обвинувачення у здійсненні ФОП ОСОБА_1 , впливу на органи місцевої влади та правоохоронні органи для власного збагачення, на їх відповідність дійсності. Водночас, відповідач навмисне розповсюдила недостовірну інформацію про «нібито» взаємодію позивача із владою, про те, що ФОП ОСОБА_1 , користуючись «своїми зв?язками», здійснює «незаконну» підприємницьку діяльність. Результатом висловлювань відповідача стала його дискредитація серед оточуючих. Розповсюдження такої недостовірної інформації порушує його особисті немайнові права, принижує гідність, честь та ділову репутацію, а тому така інформація підлягає спростуванню відповідачем. Крім того, відповідач зловживаючи своїми конституційними правами перешкоджає йому здійснювати господарську діяльність, 03.05.2023 року черговий раз викликала поліцію, пояснивши виклик незаконною діяльністю позивача та черговий раз вимагала перевірки. Враховуючи те, що відносно позивача була поширена інформація, яка принижує його ділову репутацію, а також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, тому розмiр моральної шкоди в сумі 5000,00 грн позивач вважає достатнім та розумним. Просив визнати недостовірною та такою, що ганьбить та принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача, інфрмацію у вигляді відео, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 у соціальній мережі «Фейсбук» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », зобов`язання відповідача спростувати вказану інформацію та стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень

Рішенням Верховинського районного суду від 20 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимоги фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист особистих немайнових прав: честі, гідності та ділової репутації шляхом визнання недостовірною та такою, що ганьбить та принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача, інфрмацію у вигляді відео, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачем у соціальній мережі «Фейсбук» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », зобов`язання відповідача спростувати вказану інформацію та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Парфан Т.Д. подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Зазначає, що висловлювання відповачки здійснені у стверджувальній формі і за змістом та логіко-граматичним аналізом структури мають негативний характер і висвітлюють позивача як особу, яка скоює протиправні діяння. Крім того, відповідачка не заперечує факт поширення такої інформації в мережі Фейсбук та мала на меті привернення уваги громадськості до незаконної діяльності його як підприємця. Разом з тим, відповідачка не надала жодного доказу на підтвердження достовірності поширеної інформації. Натомість на підтвердження недостовірності поширення інформації позивачем надано письмові докази, що здійснювана ним підприємницька діяльність є законна.

22 січня 2024 року представник ОСОБА_2 адвокатка Юрчук С.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що поширення нею інформація не принижує честь та гідність позивача та не порушує право на недоторканість ділової репутації, оскільки оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Так, нею у відеозаписі висловлювалась інформація щодо діяльності ОСОБА_1 , яка завдає дискомфорт сусіднім домоволодінням, зокрема надмірний шум та забруднення середовищем відходами пилометарів.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Парфан Т.Д. апеляційну скаргу підтримав, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_2 та її представник адвокатка Юрчук С.В. доводи апеляційної скарги заперечила, вважає оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, метою інформації відповідача у формі відеозапису, поширеного ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі «Фейсбук» на особистій сторінці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » було повідомити та показати про шум, який створюється на її подвір`ї під роботи устаткування, яке встановлено позивачем біля її дому, та те, як цей шум створює дискомфорт, що з ним робити, а тому не може бути розцінено як порушення особистих немайнових прав позивача, честі, гідності і завдавати шкоди його діловій репутації, оскільки є оціночним судженням. Оскільки, суд відмовляє у задоволення основної позовної вимоги, то у задоволенні й позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача спростувати вказану інформацію, а також про стягнення моральної шкоди, які є похідними позовними вимогами також слід відмовити.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що фізична особа-підприємцем ОСОБА_1 , який також є депутатом місцевої ради, просить визнати недостовірною інформацію та такою, що ганьбить і принижує честь, гідність та ділову репутацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у мережі «Інтерет» за посиланням https://www.facebook.com/91293/posts/pfbid02i3wAjakfAAu81JiJxuF TR2FLbx7n CwLvS yjmv3pzXLXcYLoai3jcSouCH98vddGLI/ в соціальній мережі «Фейсбук» у формі відеозапису під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

За змістом відеозапису під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 висловлюється з приводу того, що на її подвір`ї та біля будинку чути шум, який іде від «машини», яку розміщено ОСОБА_1 , та показує на камеру, де розміщено ту машину та звідки іде шум; вона говорить про те, що цей шум є нестерпним для внучка, який плаче від нього, навіть для собаки, яка починає гавкати від цього шуму; вона стверджує, що зверталася до поліції, до влади на ОСОБА_4 , але ніхто не реагує, бо їм все можна, бо вони «біля влади» так би мовити «біля корита», тому «роблять, що хотять», не звертають увагу на простих людей, які живуть та хочуть спокою. Також вона, тобто відповідачка, просить резонансу, щоб зробити щось з цим ОСОБА_5 , щоб поважав людей та відсунув ту «машину», говорить про те, що не знає куди звертатися, бо влада та поліція є бездієві, а також повідомляє, що буде боротися до кінця, бо, якщо їх не почують в Верховині, то може почують в Франківську, в Києві, а як ні, то буде викликати журналістів.

Зазначені обставинини визнаються учасниками справи, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому відповідно ч.1ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими благами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Верховний Суд в постанові від 21 червня 2023 року, справа № 757/12151/18-ц зазначає, що при розгляді справ указаної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 759/16597/18, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повиннен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, надавши оцінку всім доказам у справі.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 липня 1986 року у справі «Lingens v. Austria» (Лінгенс проти Австрії).

Отже, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці ЄСПЛ.

ЄСПЛ 02 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У зазначеному рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

У цій справі позивач просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, поширену ОСОБА_2 , проте такі твердження останньої не є твердженнями про вчинення ОСОБА_1 конкретних протиправних діянь, а сам характер таких висловлювань та контекст, в якому вони були викладені, свідчать про власну суб`єктивну оцінку ОСОБА_2 діяльності позивача.

Згідно з статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1, інформація зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року.

Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Встановлено, що колективне звернення з приводу діяльності ОСОБА_1 (а.с.21-22), повідомлене не з метою поширення негативної інформації про позивача, а з метою реалізації конституційного права ОСОБА_2 на звернення громадян, а тому доводи апелянта про зловживання відповідачем своїми конституційними правами, що перешкоджає йому здійснювати господарську діяльність необгрунтованими.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З огляду на наведене суд першої інстанції правильно визначив як характер правовідносин, так і норми права, якими вони мають бути врегульовані.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що, інфрмацію у вигляді відео, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачем у соціальній мережі «Фейсбук» під назвою «Просимо допомоги та людського розголосу» відповачкою здійснено у стверджувальній формі і за змістом та логіко-граматичним аналізом структури мають негативний характер і висвітлюють позивача як особу, яка скоює протиправні діяння, оскільки як у позовній заяві так і в апеляційні скарзі не конкретизовано, які саме висловлювання висказані відповідачкою принижують честь та гідність позивача.

Крім цього, ОСОБА_1 є депутатом місцевої ради, тому повинне бути готовим до підвищеного рівня критики, прискіпливої уваги суспільства й підвищеноі? зацікавленості суспільства і?хньою діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічноі? особи, погодилися на таку увагу.

Вказане узгоджується з правовою позицією зазначеною у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі No757/22307/17-ц.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини оскаржуваного рішення слід виключити посилання суду, що твердження відповідача, які стосуються представників влади (їм все можна, бо вони «біля влади», так би мовити «біля корита», тому «роблять, що хотять», не звертають увагу на простих людей, які живуть та хочуть спокою) визнання їх недостовірною інформацією та такою, що ганьбить та принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача повинна розглядатися в порядку адміністративного, суперечать статті 15 ЦПК України та постанові ВП ВС від 3 квітня 2019 року у справі № 750/2052/16-ц (провадження № 14-641цс18) якою зроблено висновок, що з урахуванням положень статті 15 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, та статей 1, 12 ГПК України з огляду на те, що характер спірних правовідносин є цивільно-правовим (незалежно від суб`єктного складу), усі справи зазначеної категорії підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, за винятком справ про захист ділової репутації між юридичними особами та іншими суб`єктами підприємницької діяльності у сфері господарювання та іншої підприємницької діяльності, що розглядаються в порядку господарського судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення в цілому відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні. Вилючення посилань з мотивувальної частини цього рішення, що захист честі та гідності працівників влади підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства не змінють рішення по суті.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Парфана Тараса Дмитровича задовольнити частково. Рішення Верховинського районного суду від 20 листопада 2023 року змінити та виключити з мотивувальногї частини оскаржуваного рішення посилання на те, що захист честі та гідності, які стосуються працівників влади підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному поряд ку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 07 березня 2024 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.О.Максюта

Л.В.Василишин