ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/1674/23 Головуючий суддя І інстанції Шалімов Д. В.
Провадження № 22-ц/818/721/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших фактів, з них:.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року, по цивільній справі № 613/1674/23, за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту перебування на утриманні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в якій просив встановити, що на його утриманні знаходиться троє дітей віком до 18 років, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Свої вимоги заявник мотивує тим, що його було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації у зв`язку з військовою збройною агресією російської федерації відповідно до Указу Президента № 64/2022 від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні». Наразі заявник проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На момент мобілізації, і на даний момент він має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. З першою дружиною розлучився 26 грудня 2011 року та на підставі рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року сплачує аліменти на користь свого сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по теперішній час. 08 червня 2022 року він уклав інший шлюб з ОСОБА_6 (після шлюбу ОСОБА_7 ), яка має доньку від свого першого шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батько цієї дитини, ОСОБА_8 , не приймає участі у вихованні та утриманні своєї доньки, аліменти не сплачує. Відповідно до довідки виданої ДУ Темнівська виправна колонія (№ 100) ОСОБА_8 з 13 листопада 2020 року відбуває кримінальне покарання у цій виправній установі.

Крім того, до реєстрації шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 народилась їх спільна донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наразі його сім`я складається з дружини ОСОБА_7 , їх спільної доньки ОСОБА_5 та падчерки ОСОБА_4 , які проживають у будинку, що належить заявнику на праві часткової власності.

Його дружина ОСОБА_7 на даний час не працює та не отримує заробітну плату, займається вихованням малолітніх дітей, тому всі витрати, які несе сім`я покладаються на заявника, який проходить військову службу та отримує грошове забезпечення. Єдиним доходом його дружини ОСОБА_7 є соціальні виплати, які вона отримує від держави в розмірі 860 грн щомісячно, яких не вистачає для утримання дітей, тому заявник ОСОБА_1 покриває витрати як своєї доньки, так і падчерки, адже вона теж є його членом сім`ї. Крім того, він перераховує кошти своїй дружині, яка використовує на власний розсуд, зокрема купує їжу та одяг собі та дітям, сплачує комунальні платежі, купує предмети побуту, гігієнічні засоби, шкільне приладдя для ОСОБА_4 тощо.

Встановлення даного юридичного факту заявнику необхідно як підстава для звільнення з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», - за наявності на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 04 грудня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник заявника ОСОБА_1 адвокат Шилов В.Ю. просить скасувати рішення та задовольнити заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тими доводами, які були наведені на обґрунтування заяви про встановлення юридичного факту, що заявник утримує трьох неповнолітніх дітей, що є обов`язком заявника, так як він має батьківські обов`язки по відношенню до двох з них та обов`язки вітчима до ОСОБА_4 .

Вказує, що ОСОБА_9 не отримує достатній дохід, колишній чоловік не сплачує аліменти, діди та баби не можуть, а деякі не хочуть утримувати своїх онуків, тому цей тягар сімейних стосунків є обов`язковим та прийнятним для заявника..

Зазначає, що суд безпідставно вважав недоведеною цю заяву, оскільки заявником було надано до суду достатньо доказів, проте судом не було досліджено їх повно та об`єктивно.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що у даному випадку відсутні правові підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на його утриманні крім дитини від першого шлюбу ОСОБА_3 та спільної із ОСОБА_7 доньки ОСОБА_5 , ще і її дитини від попереднього шлюбу ОСОБА_4 , оскільки в заявника відсутній визначений ст.ст. 150, 268 СК України правовий обов`язок утримувати дітей дружини та він залежить виключно від волі заявника у справі, крім того, надані суду докази не доводять факту утримання ОСОБА_1 дитини його дружини від першого шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів не у повній мірі погоджується з наведеними висновками суду.

Так, відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно до ст. 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлені наступні обставини.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 26 грудня 2011 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого відділом ДРАЦС по Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 14 квітня 2023 року, ОСОБА_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 та його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_10 .

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого Богодухівським відділом ДРАЦС у Богодухівському районі Харківської області Східного управління Міністерства юстиції ( м. Харків) 26 листопада 2021 року, ОСОБА_5 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 та її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 виданого Богодухівським відділом ДРАЦС у Богодухівському районі Харківської області Східного управління Міністерства юстиції ( м. Харків) , 14 грудня 2022 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ( прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_11 ), актовий запис 137.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 виданого Богодухівським відділом ДРАЦС по ГТУЮ у Харківській області 13 грудня 2018 року, ОСОБА_4 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 та її батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Відповідно до довідки ДУ « Темнівська виправна колонія (№100)» за №22/7/12-70-22/Г від 13 жовтня 2022 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 прибув 13 листопада 2020 року до ДУ «Темнівська виправна колонія (№100)» де перебуває по теперішній час, кінець строку покарання 02 квітня 2026 року.

Згідно копії довідки Богодухівської міської ради №340 від 22 лютого 2023 року, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з сім`єю: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Відповідно до копії платіжних інструкції ОСОБА_1 перераховує з березня 2023 року кошти на ім`я дружини ОСОБА_7 та з січня 2021 року аліменти на ім`я ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_6 від 12 серпня 2023 року. Даний факт було підтверджено також в судовому засіданні і представником заявника, а саме, що останній на даний час проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Суд правильно покликався на статтю 315 ЦПК України, яка визначає, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, перебування фізичної особи на утриманні.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Суд також обґрунтовано вказав, що згідно підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби та під час дії воєнного стану, зокрема, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) - перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Суд правильно зазначив, що заявник при зверненні до суду із заявою вказав що встановлення зазначеного факту йому необхідне для можливості звільнення з військової служби.

Однак при цьому суд першої інстанції не звернув уваги, що така юридична мета для встановлення юридичного факту перебуває поза межами завдання цивільного судочинства, яке у ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України передбачає, що Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Отже, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту перебування у нього на утриманні дитини, що має за мету створення юридичних підстав лише для подальшого звільнення заявника з військової служби відповідно до згаданої норми статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» проти чого заперечував представник зацікавленої особи Міністерства оборони України, та зазначав, що у даному випадку вимоги заявника про встановлення юридичного факту не пов`язано з захистом будь-якого його цивільно-правого інтересу. У даному випадку предметом та можливі правові наслідки свідчать про наявність публічно-правового спору, а отже він не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (а.с. 22).

Суд першої інстанції всупереч вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України не надав належної оцінки цим аргументам представника МО України, які знайшли своє підтвердження у матеріалах справи, та не з`ясував, що у даному випаду виник спір щодо наявності підстав для звільнення заявника з військової служби, тобто щодо порядку її проходження, що відповідно до вказаних норм цивільного процесуального права має публічно-правовий характер, а тому розглядається у порядку КАС України, а не у порядку цивільного судочинства.

Оскільки серед законних підстав для звільнення заявника з військової служби не зазначено рішення суду про встановлення юридичного факту перебування у військовослужбовця на утриманні дітей, то цей факт, які підстава відповідного позову заявника може встановлюватися іншими допустимими та належними доказами, що не позбавляє заявника звернення до суду у порядку адміністративного судочинства з вимогами щодо його звільнення з військової служби, та він не обмежений у доступі до суду для захисту своїх прав військовослужбовця.

Тому, колегія суддів не вбачає визначених у ч. 4 ст. 263 ЦПК України підстав для врахування правових висновків, які були висловлені у постанові ВП ВС від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), оскільки обставини тієї справи є нерелевантними до обставин справи, яка наразі переглядається судом апеляційної інстанції.

Іншій підхід щодо штучному поділу розгляду єдиного спору між різними юрисдикціями для формування доказової бази для наступного вирішення публічного спору, не відповідає принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, який є елементом принципу верховенства права та процесуальної економії. Суд під час розгляду публічного спору щодо порядку звільнення з військової служби має необхідні повноваження для перевірки юридичних фактів, які заявник у даному випадку навів на обґрунтування заяви про встановлення юридичного факту, які підстави для вимог про зобов`язання відповідних посадових осіб військового відомства вчинити певні управлінські дії щодо його звільнення з військової служби.

З огляду на вказані обставини, дана справа за заявою про встановлення юридичного факту має ознаки штучної та згідно до заявленою мети звернення до суду та наведених на обґрунтування заяви підстав - направлена не на захист прав та інтересів дитини, а на реалізацію прав, які підпадають під зміст статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку встановлення факту перебування дитини на утриманні заявника пов`язано із припиненням виконання військового обов`язку та звільнення з військової служби.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Так, у справі № 560/8238/22, яка була розглянута судами трьох інстанцій у порядку КАС України, особа звернулася до суду з позовом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з вимогами про визнання його дій з видачі наказу в частині мобілізації та призначення, зарахування до списків особового складу територіального центру комплектування та соціальної підтримки й на всі види забезпечення солдата запасу стрільцем, протиправними та скасування цього наказу.

Позивач покликався на те, що оскаржуваний наказ у частині призову його на військову службу виданий з грубим порушенням норм права, оскільки на утриманні позивача перебуває дочка, яка є особою з інвалідністю II групи, а тому позивач відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (Закон) не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, у аналогічній ситуації позивач у порядку адміністративного судочинства позивався до органу військового управління з приводу проходження військової служби з підстав наявності у нього на утриманні доньки особи з інвалідністю ІІ групи. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Цим Законом установлено військовий обов`язок, який включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (частина третя статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у п.п. 21-23 постанови КАС ВС від 09 листопада 2023 року у справі № 560/8238/22, провадження № К/990/10049/23).

Публічно-правовий спір це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу (див. з цього приводу правові висновки, які були наведені у п.п. 27, 30 постанови ВП ВС від 8 червня 2022 року у справі № 362/643/21, провадження № 14-32цс22).

Таким чином, справа підлягає розгляду в порядку не цивільного, а адміністративного судочинства, у даному випадку наявні передбачені п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстави для закриття провадження.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного, колегія суддів з передбачених ч.ч. 1-2 ст. 377 ЦПК України підстав скасовує рішення суду першої інстанції внаслідок порушення правил юрисдикції загальних судів, та роз`яснює заявнику ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду адміністративної юрисдикції, що він має право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до відповідного адміністративного суду.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 з наведених у своій заяві про встановлення факту підстав не позбавлений права звернутися до адміністративного суду першої інстанції з відповідним позовом щодо захисту права, передбаченого підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Керуючись ст. 255, 256, 259, 367, 374, 377, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту перебування на утриманні закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду адміністративної юрисдикції та що він має право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 березня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.