Справа № 126/1549/23
Провадження № 22-ц/801/445/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Рудь О. Г.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 рокуСправа № 126/1549/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Панасюка О. С., Берегового О. Ю.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 11 грудня 2023 року у м. Бершаді суддею цього суду ОСОБА_3 , дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивований тим, що 17 травня 2019 року позивач із ОСОБА_5 (сином відповідача) уклали наступні договори:

- купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований в реєстрі під номером 392;

- купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:006:0220, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за тією ж адресою, який посвідчений приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований в реєстрі під номером 393;

- купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0500 га, кадастровий номер :00:006:0221, цільове призначення для ведення садівництва, що розташована за вказаною вище адресою, який посвідчений приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований в реєстрі під номером 394.

Після укладення таких договорів продавець одразу виїхав із зазначеного житлового будинку, але відповідач (мати продавця) самовільно, без дозволу позивача вселилась у такий житловий будинок та перешкоджає позивачу користуватись особистим майном. Добровільно виселитись із будинку відповідач відмовляється.

ОСОБА_1 вказувала, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому проживає у цьому житловому будинку без законних на те підстав.

Пославшись на викладені обставини, позивач просила виселити ОСОБА_4 з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за згаданою вище адресою, та належить на праві власності ОСОБА_1

11 грудня 2023 року рішенням Бершадського районного суду Вінницької області зазначений позов задоволено. Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за вказаною адресою, та належить на праві власності ОСОБА_1 .

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_6 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. У апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що у згаданому вище будинку вона проживає з 1992 року по даний час і нікуди не виселялась. Даний будинок був придбаним нею та її чоловіком ОСОБА_7 у шлюбі, а після розлучення будинок був подарований їхньому сину - ОСОБА_5 . У травні 2023 року від ОСОБА_8 , який прийшов до неї додому за зазначеною вище адресою, вона дізналась, що її син ОСОБА_5 взяв у нього в борг 20 000 доларів, для підстрахування вони оформили фіктивний договір купівлі-продажу будинку на доньку ОСОБА_8 ОСОБА_9 . Позивач не надала суду жодних доказів порушення її права власності відповідачем у 2019 році. Відповідач не зривала замки, не била вікна, а спокійно продовжувала проживати у даному будинку, не знаючи таких обставин. Доказів звернення позивача до правоохоронних органів матеріали справи не містять.

Із свідоцтва про розірвання шлюбу від 08 липня 2010 року, копію якого долучено до апеляційної скарги, видно, що після розірвання шлюбу відповідач змінила прізвище із « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_11 ». Із копії паспорту ОСОБА_2 , яка також долучена до скарги, вбачається, що паспорт на ім`я відповідача із прізвищем « ОСОБА_11 » видано 24 травня 2018 року.

Під текстом апеляційної скарги відповідач проставила свій підпис та зазначила своє прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_2 .

Таким чином у апеляційного суду є усі підстави вважати, що прізвище « ОСОБА_11 » є дійсним прізвищем відповідача як на момент подачі позову та ухвалення судом рішення, так і на час звернення із апеляційною скаргою.

Крім того, ОСОБА_2 у скарзі просила зупинити дію оскаржуваного рішення, однак таке клопотання задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 359 ЦПК України, якщо апеляційна скарга подана з пропуском визначеного цим Кодексом строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Зважаючи на те, що оскаржуване рішення ухвалене 11 грудня 2023 року, апеляційну скаргу направлено засобами поштового зв`язку 09 січня 2024 року, тобто у межах строку на апеляційне оскарження, передбаченого ч. 1 ст. 354 ЦПК України, а тому в даному випадку питання про поновлення строку на апеляційне оскарження не вирішувалось, відтак підстав для зупинення дії вказаного рішення у апеляційного суду не було.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Належним чином повідомлені учасники справи у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились.

25 березня 2024 року ОСОБА_12 подала заяву про розгляд справи без її присутності.

Згідно положень ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У постанові від 22 травня 2023 року у справі № 523/13340/20 Верховний Суд вказав, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він вправі, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Таким чином колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених учасників справи, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи, а відкладення її розгляду призведе до порушення строків розгляду апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований в реєстрі під номером 392 (а. с. 6-7).

Того ж дня між цими самим особами був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :00:006:0220, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за вказаною вище адресою, який посвідчений приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований в реєстрі під номером 393 (а. с.8-9), а також договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0500 га, кадастровий номер :00:006:0221, цільове призначення для ведення садівництва, розташованої за цією ж адресою, який посвідчений приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстрований в реєстрі під номером 394 (а. с. 10-11).

У той же день право власності на указані вище житловий будинок та земельні ділянки було зареєстровано за ОСОБА_1 , що видно із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 12-14).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є членом сім`ї позивача, матеріали справи не містять доказів того, що позивач будь-яким чином висловила свою згоду на проживання відповідача у належному їй будинку, відповідач вселилася до будинку позивача без її згоди, чинить перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивача на користування власністю, а тому вказане порушене право власника підлягає захисту.

Однак із таким висновком суду неможливо погодитись, зважаючи на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно із ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50).

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 вказано, що «ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції кожній особі крім інших прав гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст. 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у користування особою правами, зазначеними у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, виходячи із обставин, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. У п. 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14), п. п. 42, 43 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції».

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем не доведено того, що виселення відповідача зі спірного житла є законним, переслідує легітимну мету захисту прав власника та є пропорційним заходом, а також на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач забезпечена іншим житлом.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).

У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Тож, можна зробити висновок, що суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме ОСОБА_1 , як позивач у справі, мала довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог. На підтвердження своїх позовних вимог вона надала суду в якості доказів лише вказані вище договори купівлі-продажів, а також витяги із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, однак такі документи лише самі по собі не можуть бути належними доказами у розумінні ст. 77 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки взагалі не підтверджують викладених у позові обставин щодо самовільного вселення відповідача до згаданого вище житлового будинку та перешкоджання ОСОБА_1 користуватись особистим майном.

За ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

У п. п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 передбачено, що в мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення ЄСПЛ.

Натомість у мотивувальній частині оскаржуваного рішення взагалі відсутнє посилання на належні, достовірні та достатні докази, на підставі яких суд дійшов висновку про задоволення позову. Висновки суду всупереч ч. 6 ст. 81 ЦПК України ґрунтуються на припущеннях, сформовані зі слів позивача та без всебічного з`ясування усіх конкретних обставин справи.

Таким чином апеляційний суд прийшов до висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, а тому про відсутність підстав для їх задоволення.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що наведені скаржником доводи не приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки викладені у скарзі обставини є суб`єктивною думкою відповідача, яку не можна перевірити на предмет відповідності дійсності, адже вони не підтверджені жодними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, у зв`язку з задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне судовий збір в розмірі 1 610,40 грн., сплачений скаржником за подачу апеляційної скарги, стягнути з позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1 610, 40 грн., сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. С. Панасюк

О. Ю. Береговий