КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 939/1874/22

номер провадження: 22-ц/824/1021/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Карасьової Людмили Анатоліївни та представника Державного університету інтелектуальних технологій зв`язку - адвоката Домущі Василя Сергійовича на рішення Бородянського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року у складі судді Герасименко М.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку про визнання наказу незаконним та його скасування, стягнення недоотриманої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, здійснення перерахунку компенсації за невикористану відпустку,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку (далі - ДУІТЗ) про визнання наказу про оголошення простою незаконним та його скасування, стягнення недоотриманої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, здійснення перерахунку компенсації за невикористану відпустку.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 прийнято на посаду доцента кафедри економіки та гуманітарних наук в Одеську національну академію зв`язку імені О.С.Попова. За час її роботи у вказаному закладі освіти згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2020 року № 1042 та наказом Міністерства освіти і науки України від 09 листопада 2020 року № 1387 Одеська національна академія зв`язку імені О.С.Попова була реорганізована шляхом приєднання до новоствореного ДУІТЗ. Також неодноразово перейменовувалася кафедра, де займала посаду позивачка, яка наказом від 01 вересня 2022 року № 01-02-150 була перейменована на кафедру маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування (далі - кафедра ММПУА).

Зазначала, що наказом ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» оголошено простій не з вини працівників та введено обмежувальні заходи для двох працівників закладу, в тому числі, для неї з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року із проведенням розрахунків заробітної плати за весь період простою у розмірі 2/3 тарифної ставки встановленої працівнику. Про вказаний наказ позивачці стало відомо лише 04 листопада 2022 року через засоби електронного зв`язку. Вважаючи такий наказ незаконним, позивачка 04 листопада 2022 року через засоби електронного зв`язку звернулась до відповідача із заявою про відновлення її права на належну оплату праці з 01 вересня 2022 року, проте відповідач не виконав вимоги її заяви.

Вказувала, що 28 листопада 2022 року вона звернулась до відповідача із заявою про її звільнення з 30 листопада 2022 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з порушенням законодавства про працю (виплата заробітної плати рідше двох разів на місяць, систематичні затримки виплати заробітної плати, оголошення простою «заднім» числом) та 30 листопада 2022 року її було звільнено на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Вважала, що наказ про оголошення простою та введення відносно неї обмежувальних заходів є незаконним, оскільки вказані у ньому підстави для запровадження відносно неї простою, а саме, запровадження на території України воєнного стану, відсутність навчального навантаження 2022/2023 навчальний рік, індивідуального плану НПП, організаційних і технічних умов, є надуманими. Вказувала, що навчальний заклад перебуває на території міста Одеси, де активних бойових дій немає і не було, індивідуальний план на 2022/2023 навчальний рік позивачкою був надісланий роботодавцю та будь-яких зауважень до нього у відповідача не було, робота з 01 вересня 2021 року виконувалася дистанційно та щомісяця вона звітувала перед роботодавцем про виконану нею роботу і жодних зауважень до її роботи від роботодавця не надходило.

Зазначала, що наказ про простій охоплює період своєї дії з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року. Однак, виконуючи свої трудові обов`язки з 01 вересня 2022 року по 04 листопада 2022 року, вона не була обізнана про оголошення їй простою. Крім того, у порушення ч.3 ст.34 КЗпП України, їй не пропонувалося переведення за її згодою, з урахуванням спеціальності і кваліфікації, на іншу роботу у тому ж закладі на весь час простою.

Також вказувала, що оскільки підстав для оголошення простою не було, а наказ про простій за період, який минув, є сфабрикованим, тому вважала його протиправним.

Крім того, зазначала, що через вказаний наказ про простій вона щомісяця втрачала 6 223 грн 14 коп. свого заробітку, а тому вважала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню 18 669,42 грн (6223,14х3) та підлягає перерахунку належна їй до виплати компенсація за невикористані дні відпустки, з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року.

Також, у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про працю просила стягнути з відповідача, передбачену ст.44 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме, у сумі 56 007 грн 96 коп. У зв`язку із затримкою виплати заробітної плати на шість днів, позивачка просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні, у розмірі 4 392 грн 78 коп., а також безпідставно утриману суму з відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 643 грн 64 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку «Про оголошення простою» від 26 жовтня 2022 року №01-05-426 в частині оголошення простою не з вини працівника ОСОБА_1 (доцент, доктор економічних наук) доценту кафедри маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року включно.

- стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 недоотриману заробітну плату за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року в розмірі 18 669 грн 42 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

- зобов`язати Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку здійснити ОСОБА_1 перерахунок належної до виплати компенсації за невикористані дні відпустки, з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року.

- стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, внаслідок порушення законодавства про працю, у розмірі 56 007 грн 96 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

- стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні, в розмірі 4 392 грн 78 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

- стягнути з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 безпідставно утриману суму з відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 643 грн 64 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ректора Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку «Про оголошення простою» від 26 жовтня 2022 року №01-05-426 в частині оголошення простою не з вини працівника ОСОБА_1 (доцент, доктор економічних наук) доценту кафедри маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно.

Стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 різницю у заробітній платі за час простою у період з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно в сумі 11 249 грн 52 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Зобов`язано Державний університет інтелектуальних технологій і зв`язку здійснити ОСОБА_1 перерахунок належної до виплати компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням недоотриманого заробітку за період з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно.

Стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу, внаслідок порушення законодавства про працю, у розмірі 56 007 грн 96 коп. ,з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 грудня 2022 року по 06 грудня 2022 року у розмірі 4 361 грн 28 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 безпідставно утриману суму з відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 643 грн 64 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Стягнуто з Державного університету інтелектуальних технологій і зв`язку на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 977 грн 20 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 9 700 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Повернуто ОСОБА_1 надмірно сплачений нею відповідно до квитанції №0.0..1 від 18 липня 2023 року судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення судом періоду з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року, в межах якого задоволені позовні вимоги про скасування наказу та щодо похідних позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки недоотриманої заробітної плати та в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок належної до виплати компенсації за невикористані дні відпустки з врахуванням недоотриманого заробітку, представник ОСОБА_1 - адвокат Карасьова Л.А. подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Також просить стягнути з ДУІТЗ на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 грн 00 коп.

18 січня 2024 року представник позивачки - адвокат Карасьова Л.А. подала до Київського апеляційного суду клопотання, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн 00 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині визначення судом періоду з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року, в межах якого задоволені позовні вимоги про скасування наказу та щодо похідних позовних вимог, є незаконним, оскільки такий період має становити з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року включно.

Зазначає, що основна підстава для застосування до позивачки простою була відсутність навчального навантаження на 2022/2023 навчальні роки. У оскаржуваному рішенні суд послався на рапорт від 19 вересня 2022 року виконуючої обов`язки завідуючої кафедрою ММПУА Князевої O.A., який став підставою для прийняття оскаржуваного наказу про оголошення простою.

Наголошує, що дійсно з відповіді ГУ Держпраці в Одеській області від 21 листопада 2022 року №ОД/1/741-ЦА-22 вбачається, що тільки 25 жовтня 2022 року з кафедри, де працювала позивачка, було подано рапорт про відсутність навантаження, тому тільки 26 жовтня 2022 року було видано наказ №01-05-426 про виведення позивачки у простій не з вини працівника. Також згідно вказаного вище рапорту ОСОБА_3 станом на 01 вересня 2022 року відповідно до навчальних планів на кафедру надано навантаження в обсязі 6,48 ставок на кількість осіб науково-педагогічних працівників. Однак з відповіді ДУІТЗ від 03 лютого 2023 року вбачається, що перед початком 2022/2023 навчального року навчально-методичним відділом було видане навчальне навантаження на кафедри, в тому числі, на кафедру ММПУА в обсязі 8,64 ставок на кількість осіб НПП.

Крім того, наголошує, що у вказаному вище рапорті ОСОБА_4 посилається на протокол №2 засідання кафедри менеджменту та маркетингу від 14 вересня 2021 року, де за ОСОБА_1 не закріплено жодної дисципліни. При цьому, в даному ж рапорті повідомлено, що на кафедрі менеджменту та маркетингу ОСОБА_1 на 2021-2022 роки було надано педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки, яке цілком складалося із проведення занять у виокремлених групах ОНТУ м. Київ, які у 2022-2023 навчальному році цілком увійшли у групи ДУІТЗ. За таких обставин, представник позивачки вважає, що рапорт є сфабрикованим, який містить суперечну та недостовірну інформацію, а тому не може бути належним доказом у даній справі.

Вказує, що суд першої інстанції помилково прийняв їх до уваги та встановив факт відсутності навчального навантаження на даній кафедрі, що послугувало запровадження простою відносно позивачки та у зв`язку з цим визнав незаконним наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року №01-05-426 «Про оголошення простою» в частині оголошення простою не з вини працівника ОСОБА_1 , який включає період, що минув, а саме з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року. Такий висновок суду став підставою для часткового задоволення похідних позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки недоотриманої заробітної плати та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок належної до виплати компенсації за невикористані дні відпустки, з врахуванням недоотриманого заробітку за період з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно, зменшивши період нарахування недоотриманої заробітної плати та належної до виплати компенсації позивачці з 26 жовтня 2022 року по 30 листопада 2022 року.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідно до Закону України «Про вищу освіту», окрім навчальної роботи, науково-педагогічний працівник виконує методичну, наукову, організаційну роботу та інші трудові обов`язки. У позовній заяві зазначалось, що позивачка виконувала свої робочі функції в університеті по 30 листопада 2022 року включно (день звільнення), про що позивачкою доведено індивідуальним планом на 2022/2023 роки, щомісячними звітами про виконану нею роботу з 01 вересня 2022 року по 30 листопада 2022 року, жодних зауважень до виконаної позивачкою роботи від відповідача не надходило.

Указує, що публікації, які здійснювалися позивачкою протягом вересня-листопада 2022 року, а також сертифікати про її стажування в цей період, організаційна робота серед коледжів, входило в обов`язкові робочі функції позивача. Причини не встановлення виконання робочих функцій позивачем у листопаді 2022 року судом першої інстанції не наведено.

Наголошує, що під час простою працівник не виконує трудові обов`язки, визначені трудовим договором, посадовою інструкцією. Тобто, у разі, якщо працівник продовжує виконувати свої трудові обов`язки, в тому числі і за межами адміністративної будівлі роботодавця - це є роботою і підлягає оплаті відповідно до встановлених умов оплати паці.

Крім того, зазначає, що суд не врахував, що відповідно до ч.2 ст. 34 КЗпП України, у разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. Однак відповідачем не пропонувалося позивачці переведення за її згодою, з урахуванням спеціальності і кваліфікації, на іншу роботу в тому ж закладі на весь час простою.

Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у відповідача об`єктивних підстав для запровадження простою відносно позивачки, а тому простій є незаконним за весь період його застосування, а саме з 01 вересня 2022 року по 30 листопада 2022 року (по день звільнення). Як наслідок, обмежувальні заходи також є незаконні, застосовані згідно зі ст.113 КЗпП України щодо виплати заробітної плати в розмірі 2/3 тарифної ставки, встановленої працівнику.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції неправильно вирішено питання про розподіл судових витрат.

Також апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подав представник ДУІТЗ - адвокат Домущі В.С., у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваний наказ університету від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою», в тому числі, стосовно ОСОБА_1 є законним та таким, що прийнятий обґрунтовано в умовах дії в Україні режиму воєнного стану.

Відповідач наголошує, що простій у даному випадку запроваджено у зв`язку із незалежними від роботодавця та працівника обставинами, а саме, військовою агресією з боку російської федерації проти України та запровадженням воєнного стану, а тому роботодавець вправі оголошувати простій як на підприємстві, так і в структурному підрозділі чи окремому працівнику.

Наголошує, що станом на 2022-2023 навчальні роки педагогічне навантаження для кафедри маркетингу та менеджменту публічного управління та адміністрування (далі - кафедра ММПУА), на якій працювала ОСОБА_1 , значно зменшилось, у зв`язку з чим надати ОСОБА_1 навантаження в обсязі 1,0 ставки було неможливо.

Звертає увагу на те, що профіль освіти, тематика дисертаційного дослідження та спеціальність ОСОБА_1 не в повній мірі відповідають профілю кафедри ММПУА, у зв`язку з чим вона мала б можливість залишитись на кафедрі ММПУА лише за умови відповідності вищезазначеної професійної кваліфікації ОСОБА_1 профілю кафедри, шляхом здійснення перекваліфікації позивачки, тобто її атестації у порядку, передбаченому чинним законодавством.

Представник відповідача указує, що ОСОБА_1 було запропоновано розглянути питання про її переведення на кафедру Економіки та цифрового бізнесу, що відповідає профільній кваліфікації останньої. Також роботодавець розглянув всі можливі варіанти для уникнення запровадження простою ОСОБА_1 . Однак вона категорично відмовилася від розгляду такого питання. Тому станом на 16 вересня 2022 року ОСОБА_1 було відомо, що у неї відсутнє педагогічне навантаження у 2022/2023 навчальний рік в обсягах, аналогічних минулорічним, оскільки основними причинами став низький рівень набору на перший курс, закриття філії ДУІТЗ у м. Київ, злиття груп на заочному факультеті за заочною формою навчання, за дипломним проектуванням тощо, кафедра не має змоги здійснити остаточне розподілення та затвердження протоколом засідання кафедри навантаження НПП на 2022-2033 навчальний рік.

Наголошує, що роботодавцем пропонувалось різні варіанти, а саме: зменшення обсягу ставки (з розрахунку 6,48 ставки на весь колектив, ОСОБА_1 пропонувався менший обсяг ставки, орієнтовно 0,1-0,25 на вересень із подальшим збільшенням відповідно до збільшення загального кафедрального навантаження у жовтні), однак ОСОБА_1 відмовилась; переведення на профільну кафедру (оскільки профіль освіти ОСОБА_1 (економіст, викладач економічної теорії та інформатики, тематика дисертаційного дослідження (імперативи і суперечності розвитку аграрного сектору сучасної економіки), спеціальність (08.00.01 - економічна теорія та історія економічної думки), ОСОБА_1 пропонувалось розглянути питання про її переведення на профільну кафедру, зокрема, на кафедру економіки та цифрового бізнесу, на якій значно інше педагогічне навантаження, ніж на кафедрі ММПУА, однак ОСОБА_1 відмовилась. Зважаючи на викладене, вважає, що у відповідача були наявні об`єктивні причини для оголошення ОСОБА_1 простою, а тому оскаржуваний наказ є законним та обґрунтованим.

Також зазначає, що оголошення простою не є порушенням права ОСОБА_1 на працю, визначене ст. 43 Конституції України, оскільки за нею зберігалось робоче місце, заробітна плата у розмірі 2/3 тарифної ставки, трудовий договір з нею на той час не був припинений.

Крім того, вказує, що позивачкою пропущено строки звернення до суду із позовною заявою про визнання наказу про оголошення простою протиправним та його скасування, стягнення недоотриманої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, здійснення перерахунку компенсації за невикористану відпустку. Зазначає, що ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом 14 грудня 2022 року, проте вона дізналась про те, що ДУІТЗ утримало суму в розмірі 3 643 грн 64 коп. під час розрахунків у липні-серпні 2022 року з листа Головного управління Держпраці в Одеській області від 19 серпня 2022 року за вих. № ОД/1/253-ЗВ-22, тобто з серпня 2022 року, що свідчить про пропуск трьохмісячного строку на звернення до суду з даним позовом. Наголошує, що введення в Україні карантинних обмежень не позбавляє позивачку від обґрунтування поважності пропуску процесуальних строків і такі причини мають бути документально підтверджені.

Представник ДУІТЗ - адвокат Домущі В.С. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , у якому вказує, що простій був встановлений з об`єктивних причин, які не залежали від роботодавця та працівника. Щодо розміру ставки навчального навантаження на кафедру ММПУА на 2022/2023 навчальний рік, то звертає увагу, що основними причинами неможливості надати ОСОБА_1 навантаження в минулорічному обсязі (1,0 ставки) є: низький рівень набору на перший курс, закриття філії ДУІТЗ у м. Київ, злиття груп на заочному факультеті ОНТУ м. Київ з групами ДУІТЗ, оптимізація навантаження у бік скорочення кількості аудиторних годин. Усе це не надає змогу забезпечити усіх працівників кафедри минулорічним обсягом навантаження, зокрема, ОСОБА_1 надати педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки доцента.

Вказує, що посилання на те, що ОСОБА_1 не пропонувалося переведення за її згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу, не відповідає дійсності, оскільки вона відмовилася від розгляду цього питання. Наголошує, що ОСОБА_1 фактично нехтуючи вказаними обставинами, що об`єктивно зумовили встановлення їй простою, вимагала в подальшому надати їй педагогічне навантаження, якого не могло існувати за вказаних умов. Вважає, що ДУІТЗ були дотримані вказані положення законодавства, а посилання ОСОБА_1 на те, що оскаржуваний наказ про простій є незаконним та таким, що порушив її права, є необґрунтованими.

Зазначає, що ДУІТЗ не погоджується з розрахунками, наведеними в позовній заяві ОСОБА_1 , оскільки вони є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності.

З урахуванням наведеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасувати рішення суду першої інстанції та винести постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу представника ДУІТЗ - адвоката Домущі В.С., своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, врахувавши доводи, наведені у відзиві представника ДУІТЗ - адвоката Домущі В.С. на апеляційну скаргу представника позивачки, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з приписами ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини, які є загальновідомими, не потребують доказуванню в силу положень ч.3 ст.82 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 згідно з наказом № 01-06-116 від 28 вересня 2018 року прийнята на посаду доцента кафедри економіки та гуманітарних наук в Одеську національну академію зв`язку імені О.С.Попова.

Згідно наказу № 01-05-122 від 02 вересня 2019 року позивачку переведено на посаду доцента філії кафедри менеджменту та маркетингу.

Установлено, що Одеську національну академію зв`язку імені О.С.Попова реорганізовано шляхом приєднання до новоствореного ДУІТЗ згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2020 року № 1042 та наказом Міністерства освіти на науки України від 09 листопада 2020 року № 1387.

Також установлено, 01 червня 2022 року кафедру менеджменту та маркетингу перейменовано на кафедру менеджменту, а 01 вересня 2022 року кафедру менеджменту реорганізовано на кафедру маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування (накази № 01-02-95 від 01 червня 2022 року та № 01-02-150 від 01 вересня 2022 року).

Таким чином, остання посада позивачки у ДУІТЗ - доцент кафедри маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування.

Наказом від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 позивачці оголошено простій не з вини працівника та введено обмежувальні заходи з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року, визначено провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою в розмірі 2/3 тарифної ставки встановленої працівнику.

28 листопада 2022 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про звільнення її 30 листопада 2022 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку із порушенням законодавства про працю у ДУІТЗ (виплата заробітної плати рідше двох разів на місяць, систематичні затримки виплати заробітної плати, оголошення простою «заднім» числом). У вказаній заяві позивачка просила також виплатити їй заробітну плату за листопад 2022 року, вихідну допомогу при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України, компенсацію за всі дні невикористаних щорічних відпусток, а також безпідставно утриману у липні 2022 року суму у розмірі 3 643 грн 64 коп.

30 листопада 2022 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України згідно наказу № 01-05-477 від 29 листопада 2022 року.

З довідки про суми заробітків, сплачених ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 30 жовтня 2022 року, а також з виписки по особовому рахунку позивачки за період з 01 січня 2022 року по 07 грудня 2022 року, вбачається, що відповідачем нараховано належну позивачці суму при звільненні у розмірі 37 406 грн 76 коп., яку здійснено трьома платежами, а саме, 23 листопада 2022 року - 3 660 грн 66 коп., 29 листопада 2022 року - 6 358 грн 58 коп., 06 грудня 2022 року - 27 387 грн 52 коп.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконним та скасування наказу ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» щодо оголошення простою не з вини працівника ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року, суд першої інстанції виходив із того, що дійсно у відповідача існували об`єктивні підстави для запровадження простою відносно позивачки. Разом з цим, суд вважав незаконним наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» в частині оголошення простою не з вини працівника ОСОБА_1 , який включає період, що минув, а саме з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно, оскільки оголошення роботодавцем простою за період, який минув є незаконним, а тому наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» підлягає скасуванню в частині оголошення простою ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно.

Щодо вимог в частині стягнення недоотриманої заробітної плати за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року у розмірі 18 669 грн 42 коп., зобов`язання відповідача здійснити перерахунок компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по листопад 2022 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 визнано незаконним в частині оголошення простою ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно, а позивачка у вересні-жовтні 2022 року виконувала свої трудові обов`язки, тому з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути недоотриману заробітну плату за період з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно у розмірі 11 249,52 грн

Оскільки розрахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні здійснюється з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, то суд також дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок належної позивачці до виплати компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по жовтень 2022 року включно, а тому позов у вказаній частині підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимоги позивачки в частині стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати всіх сум, що належать при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку, що у період з квітня 2022 року по червень 2022 року виплата заробітної плати позивачки була затримана до липня 2022 року, у вказаний період не виконувались також вимоги ст. 115 КЗпП України. При цьому, позивачку повідомлено про оголошення відносно неї такого простою та застосування обмежувальних заходів лише 04 листопада 2022 року. З огляду на всі ці порушення, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню вихідна допомога в межах розміру заявлених позовних вимог у сумі 56 007 грн 96 коп., а також суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку за період часу з 01 грудня 2022 року по 06 грудня 2022 року, що складає 4 361 грн 28 коп.

Задовольняючи вимоги позивачки в частині стягнення безпідставно утриманої суми з відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 643 грн 64 коп., суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 виконала у 2021/2022 навчальному році навчальну, методичну та наукову роботу на 4,22 год. більше, ніж було заплановано, а доводи відповідача щодо недовиконання позивачкою запланованого навантаження є суперечливими. Тому суд дійшов висновку, що сума у розмірі 3 643,64 грн була безпідставно утримана з нарахованих позивачці сум відпускних та матеріальної допомоги, а тому позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо тверджень представника відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, то суд дійшов висновку, що сума у розмірі 3 643 грн 64 коп. була безпідставно утримана з відпускних та матеріальної допомоги у липні 2022 року, з позовом позивачка звернулась до суду 14 грудня 2022 року, таким чином під час дії карантину строки, визначені ст.233 КЗпП України, продовжуються на час дії такого карантину, а тому позивачка не пропустила строк звернення з даною вимогою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Так, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (із наступними змінами та продовженнями ) на території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.

У відповідно до п.3 зазначеного Указу Президента, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На даний час дія в Україні режиму воєнного стану не скасована.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На період воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених ст.ст.43, 44 Конституції України.

Зважаючи на зазначене, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені, зокрема, ст. 43 Конституції України, а саме, щодо права кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Простій може застосовуватись роботодавцем як до підприємства (установи, організації) в цілому так і до окремих його структурних підрозділів, або певних працівників.

Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23 жовтня 2007 року № 257/06/187-07 «Щодо організації роботи під час простою на підприємстві», простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, якщо роботодавець не має можливості забезпечити повноцінну роботу підприємства, його окремих структурних підрозділів, або певних працівників він має право оголосити простій. Отримання згоди працівників на оголошення простою чинним законодавством не передбачено.

Статтею 113 КЗпП України передбачено, що час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідно до ст. 103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Таким чином, якщо роботодавець не має можливості забезпечити повноцінну роботу підприємства, його окремих структурних підрозділів, або певних працівників він має право оголосити простій, визначити розмір оплати за час такого простою, який не може бути нижчим від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу, повідомивши про вказане рішення працівника щодо якого застосовується простій та введено обмежувальні заходи. При цьому роботодавець зобов`язаний повідомити такого працівника про зміну умов оплати праці не пізніше як до запровадження таких умов.

Зі змісту оскаржуваного наказу від 26 жовтня 2022 року вбачається, що його прийнято на підставі рапорту в.о. завідуючої кафедри ММПУА О.Князевої, позивачці ОСОБА_1 оголошено простій не з вини працівника та введено обмежувальні заходи з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року, у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану та відсутністю навчального навантаження 2022/2023 навчального року, індивідуального плану НПП, організаційних і технічних умов. Цим же наказом визначено провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою в розмірі 2/3 тарифної ставки, встановленої працівнику.

З рапорту в.о. завідуючої кафедри ММПУА О.Князевої слідує, що кафедра не може прийняти остаточне рішення щодо обсягів педагогічного навантаження ОСОБА_1 з низки причин. Зокрема, ОСОБА_1 претендує на обсяг навантаження у розмірі 1,0 посадової ставки, мотивуючи це тим, що її було переведено на кафедру менеджменту та маркетингу, яка у подальшому була перейменована на кафедру менеджменту без змін умов праці, а саме на 1,0 ставки доцента. На кафедрі менеджменту та маркетингу ОСОБА_1 на 2021-2022 роки було надано педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки, яке цілком складалося із проведення занять у виокремлених групах ОНТУ м. Київ. Ці групи у 2022-2023 навчальному році цілком увійшли у групи ДУІТЗ, а тому наразі немає окремого педагогічного навантаження по ОНТУ м. Київ. Зауважено, що частина з дисциплін, які ОСОБА_1 викладала, працюючи на кафедрі менеджменту та маркетингу у 2021-2022 навчальному році відносяться до дисциплін інших кафедр, зокрема кафедри Е та ЦБ, у зв`язку із чим висловлено сумнів правомірності викладання цих дисциплін штатним працівником кафедри менеджменту та маркетингу, який не мав внутрішнього сумісництва на кафедрі Е та ЦБ. Також у вказаному рапорті вказано, що відповідно до протоколу № 2 засідання кафедри менеджменту та маркетингу від 14 вересня 2021 року, за доцентом ОСОБА_1 не закріплено жодної дисципліни, а усі робочі програми та інше НМЗ дисциплін, які викладала ОСОБА_1 , розроблені іншими викладачами. У ході засідання кафедри ММПУА (протокол №1 від 16 вересня 2022 року) ОСОБА_1 заявила, що працювати у ДУІТЗ не відмовляється, але писати заяву на переведення її на кафедру ММПУА на інших умовах (з обсягом ставки орієнтовно 0,1-0,25) категорично відмовляється.

Виходячи з того, що: станом на 01 вересня 2022 року відповідно до навчальних планів на кафедру надано навантаження в обсязі 6,48 ставок на кількість осіб НПП, яка сформована з трьох реорганізованих кафедр та складає більше ніж 15 осіб; відсутнє минулорічне навантаження ОСОБА_1 , а саме окремі групи у ОНТУ м. Київ; відсутнє документальне підтвердження наявності дисциплін, закріплених за ОСОБА_1 у 2021-2022 навчальному році, а також НМК, розроблених нею за будь-якими дисциплінами; відсутнє пряме розпорядження керівництва ДУІТЗ щодо правил розподілу навантаження, то кафедра не має обґрунтованих підстав погодитися на затвердження розподілу педагогічного навантаження між НПП кафедри ММПУ та А на 2022-2023 навчальний рік за умов, відповідно до яких ОСОБА_1 буде надано педагогічне навантаження в обсязі 1,0 ставки з тих 6,48 ставок, які наразі є на весь колектив кафедри. Станом на час написання рапорту ОСОБА_1 не виділено педагогічного навантаження, оскільки від запропонованого (менша 1,0 ставки) остання відмовляється та наполягає на 1,0 ставки. Після отримання кафедрою повного обсягу педагогічного навантаження та з`ясування обставин щодо документального підтвердження переведення ОСОБА_1 на кафедру ММПУА, кафедра здійснить перегляд розподілення навантаження.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 визнала, що дійсно вона раніше викладала дисципліни у філії ДУІТЗ у місті Київ та на заочному факультеті ОНТУ м. Київ. Філію ДУІТЗ у м. Київ було закрито, а групи на заочному факультеті ОНТУ м. Київ було об`єднано з групами ДУІТЗ. У 2022 році утворено кафедру маркетингу, менеджменту, публічного управління та адміністрування, яка була сформована з трьох реорганізованих кафедр університету. Педагогічне навантаження на новоутворену кафедру склало 8,64 ставок на 15 осіб.

Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що у відповідача існували об`єктивні підстави для запровадження простою відносно позивачки. При цьому, відповідачем було дотримано гарантії з оплати праці, які закріплені у статті 113 КЗпП України, що підтверджується довідкою про суми сплачені позивачці.

Тому доводи позивачки про те, що оскаржуваний наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» в частині оголошення простою не з вини працівника ОСОБА_1 , є незаконним, не заслуговують на увагу, як необґрунтовані.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання незаконним цього наказу в частині оголошення простою не з вини працівника ОСОБА_1 , який включає період, що минув, а саме, з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року, з таких підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2022 року ректором ДУІТЗ прийнято наказ, яким оголошено простій не з вини працівника та введено відносно позивачки обмежувальні заходи з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року.

Тобто позивачці оголошено простій та застосовано до неї обмежувальні заходи, у тому числі, за період, що минув, а саме з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивачку повідомлено про оголошення відносно неї простою та застосування обмежувальних заходів з 01 вересня 2022 року лише 04 листопада 2022 року, направивши їй на електронну пошту скановану копію наказу. Інших доказів про повідомлення позивачки про застосування щодо неї простою з 01 вересня 2022 року матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно враховано, що з доданих до позову документів щодо достовірності яких відповідачем не висловлено заперечень, вбачається, що позивачка у вересні-жовтні 2022 року виконувала свої трудові обов`язки, вела активну переписку із в.о. завідуючої кафедри ОСОБА_10 , на вимогу останньої надіслала роботодавцю індивідуальний план на 2022/2023 навчальний рік, у якому вказала методичну та наукову роботу, за виключенням навчальної роботи з огляду на відсутність інформації щодо наданого їй педагогічного навантаження, щомісяця звітувала перед роботодавцем про виконану нею роботу. На підтвердження виконання позивачкою наукової роботи у вказаний період, нею було надано список публікацій підготовлених до друку у вересні-листопаді 2022 року, а також сертифікати про стажування.

У матеріалах справи відсутні докази того, що позивачці висловлено зауваження щодо надісланих нею індивідуального плану та щомісячних звітів про виконану роботу, як і не вбачається, що їй у вказаний період повідомлено про застосування щодо неї простою з 01 вересня 2022 року.

У відповідності до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час наукового працівника включає час виконання ним наукової, дослідницької, консультативної, експертної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків.

Отже, враховуючи наведені вище норми законодавства та встановлені обставини справи, судом першої інстанції вірно встановлено, що оголошення роботодавцем простою за період, який минув, є незаконним, а тому наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 «Про оголошення простою» обґрунтовано визнано судом таким, що підлягає скасуванню в частині оголошення простою ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково встановив факт відсутності навчального навантаження на даній кафедрі, що послугувало запровадження простою відносно позивачки та у зв`язку з цим визнав незаконним наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року №01-05-426 «Про оголошення простою» в частині оголошення простою не з вини працівника ОСОБА_1 , який включає період, що минув, а саме з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року, не заслуговують на увагу, з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Вказаним вище наказом ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 відносно ОСОБА_1 введено обмежувальні заходи з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2022 року та визначено провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою в розмірі 2/3 тарифної ставки встановленої працівнику.

Отже, враховуючи, що наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 визнано незаконним в частині оголошення простою ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року, а позивачка у вересні-жовтні 2022 року виконувала свої трудові обов`язки, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки недоотриманої заробітної плати за період з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року.

Так, за змістом ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану не застосовуються норми ст.53, ч.1 ст.65, ч.ч.3-5 ст.67, ст.ст.71,73 (святкові і неробочі дні) КЗпП України.

З довідки про суми заробітків, сплачених ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 30 листопада 2022 року, вбачається, що посадовий оклад позивачки складає 18 669 грн 40 коп. Позивачці було нараховано та сплачено у вересні 2022 року - 12 446 грн 26 коп., у жовтні - 12 446 грн 26 коп., із розрахунку 2/3 тарифної ставки відповідно до наказу про оголошення простою від 26 жовтня 2022 року.

Табелями обліку використання робочого часу ОСОБА_1 підтверджено, що позивачці встановлено шестиденний робочий тиждень.

Отже, заробітна плата позивачки за вересень 2022 року повинна становити 18 669 грн 40 коп. (посадовий оклад), а за жовтень 2022 року, з урахуванням встановленого щодо неї шестиденного робочого тижня, 17 472 грн 64 коп.

Проведений судом першої інстанції розрахунок заробітної плати позивачки за жовтень відповідачем не спростований.

З довідки про суми заробітків, сплачених ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 30 листопада 2022 року, вбачається, що позивачці було нараховано та сплачено у вересні 2022 року - 12 446 грн 26 коп., у жовтні - 12 446 грн 26 коп., із розрахунку 2/3 тарифної ставки відповідно до наказу про оголошення простою від 26 жовтня 2022 року.

Ураховуючи, що наказ ректора ДУІТЗ від 26 жовтня 2022 року № 01-05-426 визнано незаконним в частині оголошення простою ОСОБА_1 з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки недоотриманої заробітної плати за період з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року у розмірі 11 249 грн 52 коп. (18 669 грн 40 коп. (заробітна плата за вересень) + 17 472 грн 64 коп. (заробітна плата за жовтень) - 24 892 грн 52 коп. (виплачена заробітна плата за вересень-жовтень 2022 року).

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

З урахуванням наведеного, оскільки розрахунок компенсації за невикористану відпустку при звільненні здійснюється з урахуванням виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивачки в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок належної позивачці до виплати компенсації за невикористані дні відпустки з урахуванням недоотриманого заробітку за період з вересня 2022 року по жовтень 2022 року включно.

Крім того, ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

З довідки про суми заробітків, сплачених ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 30 листопада 2022 року, а також з виписки по особовому рахунку позивачки за період з 01 січня 2022 року по 07 грудня 2022 року, вбачається, що відповідач нарахував позивачці заробітну плату до сплати після утримання обов`язкових податків та зборів за березень 2022 року у сумі 15 028 грн 87 коп., перерахував до Казначейства частину заробітної плати у сумі 5 000 грн 00 коп. 22 березня 2022 року; за квітень 2022 року - 15 028 грн 87 коп., перерахував до Казначейства частину заробітної плати у сумі 2000 грн 14 квітня 2022 року; за травень 2022 року - 15 028 грн 87 коп., перерахував до Казначейства частину заробітної плати у сумі 2 028 грн 87 коп. 21 травня 2022 року; за червень 2022 року - 15 028 грн 87 коп., відомості про перерахування у вказаному місяці заробітної плати відсутні; за липень 2022 року - 17 489 грн 52 коп., перерахував до Казначейства заробітну плату та заборгованість за минулі періоди у сумі 30 422 грн 65 коп. та 38 153 грн 48 коп. 27 липня 2022 року та 01 серпня 2022 року відповідно.

Наведені обставини свідчать про те, що у період з квітня 2022 року по червень 2022 року виплата заробітної плати позивачці була затримана до липня 2022 року, у вказаний період не виконувались також вимоги ст.115 КЗпП України.

У відповідності до ч. 3 ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Однак відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що допущене ним порушення щодо строків оплати праці сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Крім того, судом першої інстанції встановлені інші порушення відповідачем законодавства про працю.

Так, 26 жовтня 2022 року відповідачем винесено наказ про оголошення позивачці простою, яким встановлено щодо останньої обмежувальні заходи та визначено провести розрахунки заробітної плати в розмірі 2/3 тарифної ставки, у тому числі, за період, що минув, а саме з 01 вересня 2022 року по 25 жовтня 2022 року включно.

При цьому, позивачку повідомлено про оголошення відносно неї такого простою та застосування обмежувальних заходів лише 04 листопада 2022, направивши останній на електронну пошту скановану копію наказу.

Разом з тим, відповідно до ст.103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Також відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Тобто вказані вимоги законодавства про працю роботодавець не виконав, оскільки оголосивши простій та, застосувавши відносно позивачки обмежувальні заходи у вигляді проведення розрахунків заробітної плати в розмірі 2/3 тарифної ставки, у тому числі, за період, що минув, відповідач не повідомив позивачку про зміну умов оплати праці до запровадження таких умов.

У відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що 28 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до ДУІТЗ із заявою про звільнення її на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю. У заяві позивачка вказала на такі порушення законодавства про працю: виплата заробітної плати рідше двох разів на місяць, систематичні затримки виплати заробітної плати, оголошення простою «заднім» числом.

Перед зверненням до відповідача із заявою про її звільнення, ОСОБА_1 зверталася із заявами до відповідача та до ГУ Держпраці в Одеській області Державної служби України з питань праці, у яких вказувала на порушення відповідачем законодавства про працю.

Як зазначалось вище, 30 листопада 2022 року ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України згідно наказу № 01-05-477 від 29 листопада 2022 року.

У постанові від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина 3 статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною 3 статті 38 КЗпП, останній може відмовити у розірванні трудового договору.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, з вказаного вище наказу № 01-05-477 від 29 листопада 2022 року вбачається, що відповідач погодився із підставою звільнення позивачки та звільнив останню за її заявою на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У відповідності до вимог ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Отже, установивши порушення відповідачем законодавства про працю в частині строків та порядку виплати позивачці заробітної плати, неповідомлення останньої про зміну умов оплати праці до запровадження таких умов, а також винесення наказу про оголошення простою та застосування обмежувальних заходів, за період, що минув, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача на підставі ст.44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Згідно проведеного судом розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком, середній заробіток позивачки як базова розрахункова сума складає 18 898 грн 88 коп.

Правильність цього розрахунку сторонами не заперечується.

Відповідно вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку становить 56 696 грн 64 коп. (18 898 грн 88 коп. середній заробіток х 3 місяці).

Оскільки позивачкою заявлено вимоги в частині стягнення вихідної допомоги у розмірі 56 007 грн 96 коп., то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням установленого ч.1 ст.13 ЦПК України принципу диспозитивної цивільного судочинства, згідно з яким суд вирішує справу в межах позовних вимог, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки вихідної допомоги у розмірі 56 007 грн 96 коп. відповідно до ст. 44 КЗпП України.

Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст.116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч.1 ст.117 КЗпП України).

Установивши, що позивачку звільнено 30 листопада 2023 року, а повний розрахунок з нею при звільненні здійснено відповідачем 06 грудня 2022 року, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме, з 01 грудня 2022 року по 06 грудня 2022 року, у розмірі 4 361 грн 28 коп. (726 грн 88 коп. х 6 днів).

Із наданих відповідачем документів вбачається, що наказом ректора ДУІТЗ від 20 травня 2022 року за № 01-05-125 проректору з навчальної роботи ОСОБА_11 доручено провести перевірку та надати результати по кожному науково-педагогічному працівнику щодо відповідності форм Н.4.03 та індивідуальних планів викладачів фактичним годинам аудиторного навантаження та розмірів ставок посадових окладів, на які вони були зараховані протягом навчального 2021/2022 року. Призупинено виплати по оплаті праці науково-педагогічним працівникам за спеціальним фондом до моменту повного підтвердження ними виконання індивідуальних планів.

Відповідно до доповідної записки начальника НМВ ОСОБА_12, навчальне навантаження ОСОБА_1 на початок 2021/2022 навчального року було заплановано 600,57 год. Перевірка індивідуального плану, в частині виконання навчального навантаження, показала, що доцент ОСОБА_1 власноруч вказала, що фактично виконала навчальне навантаження за 2021/2022 навчальний рік в обсязі 588,29 год, що становить на 12,28 год менше ніж заплановане.

Наказом ректора ДУІТЗ від 26 липня 2022 року за № 01-05-239 «Про кадрові питання» ОСОБА_1 з 01 травня 2022 року поновлено оплату праці з утриманням не відпрацьованих 11,71 год.

Вказані обставини свідчать про наявність розбіжностей між інформацією, наданою у доповідній записці ОСОБА_12 , та інформацією, зазначеною у наказі ректора ДУІТЗ від 26 липня 2022 року, щодо невідпрацьованих, за твердженням відповідача, ОСОБА_1 годин навчальної роботи.

Зі звіту ОСОБА_1 , схваленого на засіданні кафедри менеджменту ДУІТЗ 29 червня 2022 року, про виконання навантаження 2021/2022 навчального року, вбачається, що навчальне навантаження ОСОБА_1 було заплановано - 600,57 год, виконано - 588,29 год, навантаження методичної роботи заплановано - 526 год, виконано - 506 год, навантаження наукової роботи заплановано - 372 год, виконано - 408,5 год, що становить разом за планом запланованої роботи 1548,57 год, виконаної 1552,79 год.

Тобто, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 у 2021/2022 навчальному році виконала навчальну, методичну та наукову роботу на 4,22 год. більше, ніж було заплановано.

До того ж, як вбачається з індивідуального плану роботи викладача та її обліку на 2021/2022 навчальний рік, до навчального процесу протягом 2021-2022 року кафедрою менеджменту та маркетингу вносились зміни у план роботи викладача ОСОБА_1 (розділ VI індивідуального плану). У розділі VIІ вказаного індивідуального плану містяться підписи завідувача кафедри про те, що навчальна, методична, наукова, організаційна та виховна роботи виконані ОСОБА_1 у повному обсязі.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано визнав суперечливими та не переконливими доводи відповідача щодо недовиконання позивачкою запланованого навантаження.

Водночас, з наказу ректора ДУІТЗ від 26 липня 2022 року за № 01-05-239 та довідки про суми заробітків, сплачених ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 30 жовтня 2022 року, вбачається, що із нарахованих позивачці сум відпускних та матеріальної допомоги утримано суму 3 643 грн 64 коп., яка, за твердженням представника відповідача, утримана у зв`язку із недовиконанням позивачкою запланованого навантаження.

Проте у матеріалах справи відсутні докази ознайомлення ОСОБА_1 із вказаним наказом від 26 липня 2022 року, як і відсутні докази згоди ОСОБА_1 про утримання з її заробітної плати 3 643 грн 64 коп.

Відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

За змістом ст.136 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації

Вказана норма КЗпП України передбачає вичерпний перелік підстав відрахування із заробітної плати працівників за наказом роботодавця за умови покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють.

Отже, установивши, що утримання спірної суми із нарахованих позивачці сум відпускних та матеріальної допомоги не відноситься до підстав, зазначених у ст. 127 КЗпП України, позивачка не була ознайомлена із вказаним вище наказом від 26 липня 2022 року і не надавала згоди на утримання спірної суми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що грошові кошти у розмірі 3 643 грн 64 коп. були безпідставно утримані з нарахованих позивачці сум відпускних та матеріальної допомоги, а відтак позов в цій частині є обґрунтованим.

Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилено твердження представника відповідача про пропуск позивачкою строку звернення до суду, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП України, оскільки відповідно до глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Враховуючи, що грошові кошти у розмірі 3 643 грн 64 коп. були безпідставно утримані з відпускних та матеріальної допомоги у липні 2022 року, та приймаючи до уваги, що з даним позовом позивачка звернулась до суду 14 грудня 2022 року, а під час дії карантину строки, визначені ст.233 КЗпП України, продовжуються на час дії такого карантину, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не пропустила строк звернення до суду з даною вимогою.

Доводи апеляційної скарги представника ДУІТЗ - адвоката Домущі В.С. про те, що введення в Україні карантинних обмежень не позбавляє позивачку від обов`язку обґрунтування поважності пропуску процесуальних строків, не заслуговують на увагу, виходи з такого.

Тлумачення наведених вище норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених ст.233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року № 211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії. Тому строк на звернення позивачкою з цим позовом, заявлений у грудні 2022 року, тобто під час карантину, не сплив.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46 гс 22).

Отже продовження строку, встановленого ст.233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивачка не повинна була обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину у силу закону.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, правильно встановив обставини справи, ретельно перевірив дотримання відповідачем норм трудового права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Також колегія суддів вважає, що всупереч доводам апеляційної скарги представника позивачки, судом першої інстанції правильно вирішено питання про розподіл судових витрат.

Колегія суддів враховує, що доводи та обставини, на які посилаються в апеляційних скаргах представник позивачки та представник відповідача, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом надано належну оцінку відповідно до вимог ст.ст.12, 13, 81, 89 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Карасьової Л.А. судом апеляційної інстанції відмовлено, тому відсутні підстави для задоволення клопотання представника позивачки про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн 00 коп. у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Карасьової Людмили Анатоліївни та представника Державного університету інтелектуальних технологій зв`язку - адвоката Домущі Василя Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 березня 2024 року.

Головуючий

Судді: