КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/8796/23
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2908/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 березня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Яровенко Н.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду даним позовом, просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , між особою, яка використала підроблені документи на ім`я ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 23 вересня 2022 року, недійсним правочином, витребувати з незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 на користь позивача нерухоме майно, а саме квартиру за вказаною адресою, покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_3 був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 14 жовтня 2010 року та акту приймання-передачі від 15 серпня 2011 року ТОВ, укладеного « Д.І.А. Девелопмент » та ОСОБА_3 . За весь час законного володіння квартирою ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_6 вчасно сплачували квитанції за житлово-комунальні послуги та інші необхідні платежі, пов`язані з утриманням зазначеного будинку. У жовтні 2022 року сестра позивача дізналася, що до керуючої компанії прийшов ОСОБА_1 , який проживає в сусідній квартирі АДРЕСА_2 , та повідомив, що тепер він новий власник квартири, тому квитанції необхідно направляти йому.

На даний час встановлено, що в слідчому відділі Оболонського УП ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002635 від 01 листопада 2022 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, по факту незаконного заволодіння квартирою за адресою АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_3 , якого визнано потерпілим у даному кримінальному провадженні. 02 червня 2023 року під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження представником потерпілого з`ясовано, що невстановленими особами виготовлено підроблений паспорт на ім`я ОСОБА_4 , і 22 вересня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 проведено державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна та внесено відомості до реєстру про реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 . Підставою даної реєстрації стали підроблені документи, а саме паспорт на ім`я ОСОБА_4 , свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру. Вказував, що відповідач ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, оскільки він достовірно знав, що ОСОБА_4 не є власником квартири за вказаною адресою, не має права її відчужувати, а свідоцтво про право власності видавалося в 2010 році на іншу особу. Даний факт підтверджується тими, що батько відповідача ОСОБА_7 є сусідом ОСОБА_3 та знає його особисто як власника квартири. Також ОСОБА_1 та його батьку відомо, що ОСОБА_3 на даний час проживає за межами України та після початку військового стану в Україні тимчасово не може повернутися до м. Києва. В 2014 році ОСОБА_8 телефонував ОСОБА_3 та пропонував продати йому квартиру № 110 , на що позивач категорично відмовився. В зв`язку з цим є всі підстави вважати, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, оскільки, маючи злочинний намір на незаконне заволодіння квартирою, вступив у зговір з іншими особами, в тому числі з підставною особою, яка представилась ОСОБА_4 ; квартира цікава та необхідна саме для батька ОСОБА_1 , який має квартиру поряд та бажав об`єднати дві квартири в одну.

Оскільки на даний час слідством встановлено, що особи на ім`я ОСОБА_4 ніколи не існувало, про що ОСОБА_1 достеменно знав та створив всі необхідні умови для незаконного заволодіння квартири, договір купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2022 року підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а квартира підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 23 вересня 2022 року, зареєстрований в реєстрі за № 236; витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 15030,40 грн. судового збору.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на порушення районним судом принципів представництва та необхідність залишення позовної заяви без розгляду, оскільки сукупність наявних в матеріалах позовної заяви документів дає підстави вважати, що договір про надання правничої допомоги між адвокатом Шевчуком В.В. та громадянином рф ОСОБА_3 не міг бути укладеним, а позовна заява не могла бути подана та підписана від імені позивача. Враховуючи об`єктивні обставини та матеріали справи, надані представником документи не відповідають вимогам п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, оскільки відсутні повноваження, які підтверджують правомірність уповноваженої особи на вчинення дій в інтересах заявника. Незважаючи на вказаний факт, судом першої інстанції проігнороване клопотання відповідача про перевірку дійсності та відповідності наданих на підтвердження своїх повноважень документів, що призвело до необґрунтованого прийняття позовної заяви до розгляду та допуск в справу неуповноваженого представника.

Посилався на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, встановлено мораторій (заборону) на виконання, в тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або особи, пов`язані з державою-агресором.

Щодо порушення процесуальних прав відповідача, посилався на те, що подані стороною відповідача клопотання про витребування від сторони позивача оригіналів документів, якими підтверджуються доводи та обґрунтування позову, були необґрунтовано відхилені судом, відмову мотивовано відсутністю цих документів у представника позивача на дату слухання справи. Таким чином, суд не усунув сумнівів щодо поданих копій договорів та додатків до них, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та підтвердження законності набуття права власності в Києві громадянином іншої країни.

Звертав увагу, що суд першої інстанції під час розгляду справи врахував та долучив до справи і надав оцінку вибраній самим представником позивача частині незавірених слідчим копій матеріалів кримінального провадження, які не є об`єктивним доказом обставин, що підтверджують позицію позивача. Статтею 222 КПК України встановлено недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування без отримання дозволу, відтак судом першої інстанції неправомірно враховано для обґрунтування рішення у цій справі недопустимі докази, оскільки відповідний дозвіл слідчого або прокурора на розголошення відомостей в матеріалах справи відсутній, як він відсутній і в матеріалах кримінального провадження.

Вказував, що суд, обґрунтовуючи рішення, вказав, що позивач був власником спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності, що також підтверджується відповіддю КП «Житло-Сервіс» від 06 грудня 2022 року, та не надав оцінки факту, що представником позивача право власності на спірну квартиру обґрунтовується документами, які визначають статус позивача як інвестора. Проте, згідно відомостей, наявних у справі, відсутні відомості про те, що позивачем були виконані умови інвестування.

Наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 щодо добросовісності набувача, який вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, та на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в справі № 607/15052/16-ц, про те, що підтвердження добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати.

Вказував, що з огляду на поведінку позивача, а саме пропозицію щодо придбання спірної квартири, висловлена батькові відповідача, зазначення сестри, як власника квартири, а також враховуючи поведінку відповідача, який з`ясував стан заборгованості з обслуговування будинкової території, мав неодноразові телефонні співбесіди з позивачем до вчинення правочину (купівлі-продажу) відповідачем було вчинено заходи, які визначають його як обачливого покупця. Відповідно, укладаючи правочин купівлі-продажу щодо спірного майна в приміщенні приватного нотаріуса, відповідач отримав у підтвердження права власності у продавця витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про продавця та наявність у нього повноважень на продаж майна, відповідно до умов договору відповідач сплатив всю суму, визначену продавцем, відповідно виконав усі передбачені чинним законодавством процесуальні дії добросовісного набувача.

Наводив зміст постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19, в якій вказано, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Вказував, що висновки суду першої інстанції, що позивач має право застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи відповідно до ст. 216 ЦК України та водночас, в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, суд дійшов висновку, що спірне майно вибуло з володіння власника неправомірно та поза його волею, що суперечить релевантній практиці Верховного Суду.

Посилався на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вмотивованості судового рішення, рішення ЄСПЛ у справі «Краска проти Швейцарії» про ефективність справедливого розгляду.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника Шевчука В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції принципів представництва не стосуються предмету позову та доказування в справі, водночас, позов повністю відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України щодо форми та змісту, повноваження представника позивача підтверджені відповідно до вимог ч. 4 ст. 62 ЦПК України, де зазначено вичерпний перелік документів, що підтверджують повноваження адвоката, тому ніяких сумнівів щодо повноважень у суду не виникло та не може виникнути.

Стосовно оплати судового збору, вказував, що в матеріалах справи наявна виписка про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, а отже посилання сторони відповідача хто та як міг сплатити судовий збір за подання позовної заяви, є безпідставним.

Щодо доводів відповідача про порушення його процесуальних прав, зазначив, що відповідачем не зазначено жодної з визначених законом підстав для обов`язкового скасування судового рішення в зв`язку з порушенням норм процесуального права, рішення є законним та обґрунтованим, судом досліджено всі докази в повному обсязі та визнано їх належним, допустимими, достовірними та достатніми для ухвалення рішення.

Щодо доводів відповідача про незадоволення судом його клопотання про витребування доказів, наголошував, що предметом позову є визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, на підтвердження існування якого позивачем було надано належним чином завірені копії документів, а також було завірено копії даного договору судом. Крім того, існування даного договору не заперечувалося та не викликало сумніву у жодної із сторін. Суду надано в повному обсязі та достатності докази, які підтверджують право власності ОСОБА_3 на квартиру за вказаною адресою. Крім того, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердив, що знав про те, що власником квартири є ОСОБА_3 , а не ОСОБА_4 . Отже, зазначені докази та доводи, у їх сукупності, не викликали у суду будь-яких сумнівів щодо законного права власності на квартиру за ОСОБА_3 , а заявлене відповідачем перед судовими дебатами клопотання зроблено навмисно з метою затягування часу та перешкоджанню ухвалення рішення.

Щодо посилання відповідача на незаконне прийняття судом письмових документів, отриманих із кримінального провадження, та розголошення таємниці слідства, повідомляв, що з матеріалів кримінального провадження відомо, що ОСОБА_1 було також надано право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, в зв`язку з чим, дані досудового розслідування не розголошувалися стороннім особам, а докази, які містяться в кримінальному провадженні, раніше стали відомі всім сторонам, які приймають участь в справі, при цьому суд не є приватною особою, а державним органом, що здійснює правосуддя. По-друге, об`єктивна сторона ст. 387 КК України передбачає обов`язкове попередження в установленому законом порядку про обов`язок не розголошувати такі дані, має бути належним чином процесуально оформлене. Однак такого попередження від органів досудового розслідування немає. Крім того, представник відповідача вказує, що в кримінальному провадженні потерпілим визнано також ОСОБА_1 , тобто ним визнано беззаперечний факт, що було вчинено кримінальне правопорушення, а квартирою за адресою АДРЕСА_1 незаконно заволоділи шахрайським шляхом.

В судове засідання 13 березня 2024 року не з`явилася третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності за наявними у матеріалах справи документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що від 05 грудня 2006 року позивач ОСОБА_3 , громадянин рф, та АБ «Діамант» уклали договір про участь у фонді фінансування будівництва № РО-16, 16А/D82, за умовами якого довіритель передає у довірчу власність банку власні кошти з метою отримання в майбутньому у власність об`єкта інвестування, визначеного у розділі 2 цього договору, на умовах, визначених цим договором та Правилами фонду фінансування будівництва, що є невід`ємною його частиною (а. с. 15 - 21 т. 1).

01 червня 2010 року ОСОБА_3 , громадянин рф, та АБ «Діамант» уклали договір уступки майнових прав № 1, за умовами п. 1.4, 1.5 якого, на підставі укладеного між банком та довірителем договору про участь у Фонді фінансування будівництва № РО-16, 16А/D82 від 05 грудня 2006 року, довіритель передав в управління банку грошові кошти в сумі 1 237 219,96 грн. Враховуючи, що довіритель повністю проінвестував закріплений за ним об`єкт інвестування, та на виконання ч. 4 ст. 12, абз. 8 ст. 13 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», банк передає, а довіритель приймає майнові права на об`єкт інвестування (а. с. 22 т. 1).

На а. с. 23 т. 1 знаходиться копія довідки № 1 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А до Договору про участь у фонді фінансування будівництва № РО-16, 16А/D82 від 05 грудня 2006 року.

15 серпня 2011 року ТОВ «Д.І.А. Девелопмент» та громадянин рф ОСОБА_3 уклали акт приймання-передачі, за яким забудовник передав, а довіритель прийняв свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 14 жовтня 2010 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради КМДА на підставі наказу від 11 жовтня 2010 року № 1361-С/КІ, а також технічний паспорт на вказану квартиру, оформлений КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна». Характеристика квартири: квартира під АДРЕСА_1 , загальною площею 69,60 кв.м. (а. с. 24 т. 1).

14 жовтня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) видано свідоцтво про право власності, видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 11 жовтня 2010 року № 1361-С/КІ, згідно якого ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності (а. с. 25 т. 1).

Місце проживання ОСОБА_3 з 24 квітня 2014 року зареєстроване за адресою АДРЕСА_5 (а. с. 30 т. 1).

На а. с. 31 - 36 т. 1 наявні копії платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» щодо сплати ОСОБА_6 комунальних послуг з листопада 2020 року по червень 2022 року, отримувач Сент Софія Проперті Менеджмент.

Згідно витягу з ЄРДР від 01 листопада 2022 року про виділення матеріалів досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0002635, кваліфіковане за ч. 4 ст. 190 КК України, згідно фабули якого, в ході розслідування кримінального провадження встановлено, що група осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, за попередньою змовою, незаконно заволоділи квартирою за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 37 - 40).

На а. с. 44 - 47 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23 вересня 2022 року ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , за умовами якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає у власність квартиру АДРЕСА_1 , яка належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22 липня 2010 року Виконавчим органом Київської міської ради (КМДА) Головного управління житлового забезпечення, на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 21 липня 2010 року № 499-С/Ю.

22 вересня 2022 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 236, виданий 23 вересня 2022 року, видавник ОСОБА_10 , приватний нотаріус КМНО, попередній власник ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , виданий 03 червня 2009 Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області (а. с. 42 т. 1).

На а. с. 48 т. 1 знаходиться копія свідоцтва про право власності, виданого 22 липня 2010 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 21 липня 2010 року № 499-С/Ю, згідно якого ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності.

На виконання ухвали суду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 надано належним чином завірені копії документів, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 22 вересня 2022 року: в тому числі заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, подану ОСОБА_4 , свідоцтво про право власності від 22 липня 2010 року на ім`я ОСОБА_4 , інформаційну довідку КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20 вересня 2022 року, згідно з якою, за даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована, паспорт НОМЕР_3 , виданий на ім`я ОСОБА_4 . Замостянським РУ УМВС України у Вінницькій області 03 червня 2009 року, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_6 (а. с. 167 - 171 т. 1).

При цьому рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 прийнято 23 вересня 2022 року, 10:01:07 (а. с. 172 т. 1).

Згідно відповіді КП «Житло-Сервіс» від 06 грудня 2022 року на адресу начальника відділення СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві, Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності від 22 липня 2010 року серії НОМЕР_4 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 не видавалось. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі наказу від 11 жовтня 2010 року № 1361-С/КІ видано свідоцтво про право власності від 14 жовтня 2010 року серії НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 (а. с. 56 т. 1).

Згідно відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України від 05 травня 2023 року на запит ГУНП в м. Києві повідомлено, що відомостей щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі за адресою АДРЕСА_6 , не встановлено, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 не оформлювався, бланк паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 не виготовлявся та відповідно не видавався (а. с. 59 т. 1).

На а. с. 62 т. 1 знаходиться копія протоколу про надання доступу до матеріалів кримінального розслідування № 0002635 від 02 червня 2023 року, згідно якого адвокату Шевчуку В.В. надано доступ до матеріалів кримінального провадження, з якими він ознайомлювався.

Крім того, 28 березня 2023 року з матеріалами кримінального провадження № 0002635 ознайомився ОСОБА_1 (а. с. 63 т. 1).

На а. с. 64 - 67 т. 1 знаходиться протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 09 березня 2023 року щодо обставин придбання ним спірної квартири.

Постановою слідчого від 17 березня 2023 року в кримінальному провадженні № 0002635 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, задоволено клопотання ОСОБА_1 про залучення його до провадження в якості потерпілого (а. с. 227 - 230 т. 1).

На а. с. 73 - 75 т. 1 знаходяться письмові пояснення ОСОБА_6 , сестри ОСОБА_12 , опитаної адвокатом Шевчуком В.В., щодо обставин набуття ОСОБА_12 спірної квартири у власність та вибуття її з володіння ОСОБА_12 до ОСОБА_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

В судовому засіданні за клопотанням представника позивача судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою ОСОБА_3 , яка пояснила, що її брат народився в Києві, в 2006 році вирішив придбати квартиру та уклав договір участі у фінансуванні будівництва в будинку АДРЕСА_1 . В 2010 році після закінчення будівництва ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . В квартирі не було ремонту, вона сплачувала за комунальні послуги за квартиру. В 2014 році їй повідомив брат, що до нього зателефонував ОСОБА_7 , сусід, та запропонував купити в нього його квартиру, проте він відмовився. В жовтні 2022 року вона не отримала квитанції на сплату житлових послуг та зателефонувала до керуючої компанії, де їй повідомили, що в квартирі змінився власник, яким став ОСОБА_1 . ЇЇ брат ніколи не збирався продавати квартиру. ОСОБА_4 вона ніколи не бачила та не знає.

В судовому засіданні за клопотанням відповідача судом першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_7 , який є батьком відповідача, пояснив, що він є власником квартири АДРЕСА_2 з 2012 року. Про те, що власником квартири № 110 є ОСОБА_3 йому було відомо, проте він його особисто ніколи не бачив. З останнім він спілкувався двічі: вперше в 2014 або 2016 році по телефону, згадати хто був ініціатором розмови не може; вдруге восени 2022 року, йому зателефонував особисто ОСОБА_3 та запропонував йому придбати його квартиру, повідомивши, що з ним зв`яжеться його родичка. Через два тижні йому зателефонувала родичка ОСОБА_3 , всі розмови щодо купівлі спірної квартирі він вів саме з нею, особисто її ніколи не бачив, все спілкування з нею було за телефоном. Нотаріуса, який посвідчував договір купівлі-продажу, запропонувала родичка ОСОБА_3 . До укладання договору купівлі-продажу квартири правовстановлюючих документів на квартиру № 110 не бачив. Під час укладання договору не був присутній. Також повідомив, що розуміє, що вони квартиру придбали незаконно. На запитання суду, яким чином він, фактично не знаючи ОСОБА_3 , ідентифікував його в розмові по телефону як ОСОБА_3 , повідомити не зміг.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірне майно вибуло з володіння власника ОСОБА_3 неправомірно та поза його волею, за відсутності рішення власника на відчуження майна, таке майно підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову) та можливість поновлення/захисту прав, свобод чи інтересів позивача в обраний позивачем спосіб.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд повинен був встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

В матеріалах справи наявні копії документів, якими позивач підтверджує належність йому спірної квартири на праві власності, засвідчені представником позивача відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України (а. с. 15 - 25 т. 1).

Апеляційний суд враховує, що право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 14 жовтня 2010 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), відтак, доводи апеляційної скарги, що відомості в долучених до справи документах визначають статус позивача як інвестора, однак в матеріалах справи відсутні відомості, які б підтверджували виконання позивачем умов інвестування, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитись з неспроможними доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не встановив законність набуття права власності громадянином іншої країни ОСОБА_3 на нерухоме майно в м. Києві.

З доказів, наявних в матеріалах справи, повно і всебічно досліджених судом першої інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_3 , будучи власником квартири АДРЕСА_1 , не виявляв волевиявлення на відчуження належної йому на праві власності квартири, оспорюваного договору купівлі-продажу квартири не укладав, а відтак, спірна квартира вибула з його володіння поза волею власника.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, з огляду на встановлені судом обставини, встановлені з відповіді КП «Житло-Сервіс» від 06 грудня 2022 року про те, що Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) свідоцтво про право власності від 22 липня 2010 року серії НОМЕР_4 на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 не видавалось, та з відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України від 05 травня 2023 року, що відомостей щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі за адресою АДРЕСА_6 , не встановлено, паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 не оформлювався, бланк паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 не виготовлявся та відповідно не видавався.

Тобто, договір купівлі-продажу належної позивачу квартири було укладено відповідачем на підставі неіснуючого правовстановлюючого документу з особою, яка не мала права на відчуження вказаної квартири і уклала договір за підробленим паспортним документом.

Судом першої інстанції також враховано, що в судовому засіданні відповідач визнав факт укладання ним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 .

Розглядаючи спір, суд першої інстанції оцінив доводи відповідача щодо неналежності та недопустимості наданих позивачем доказів, копії яких знаходяться в матеріалах даної справи, а оригінали - в матеріалах кримінального провадження, та мотивовано відхилив їх, з чим погоджується апеляційний суд, зважаючи на наступне.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 - 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до ст. 221 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язаний за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надати їм матеріали досудового розслідування для ознайомлення, за виключенням матеріалів про застосування заходів безпеки щодо осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, а також тих матеріалів, ознайомлення з якими на цій стадії кримінального провадження може зашкодити досудовому розслідуванню. Відмова у наданні для ознайомлення загальнодоступного документа, оригінал якого знаходиться в матеріалах досудового розслідування, не допускається. Під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування особа, що його здійснює, має право робити необхідні виписки та копії.

Згідно ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Разом із тим, відсутність в матеріалах справи дозволу слідчого на розголошення інформації, яка знаходиться в кримінальному провадженні, не означає сама по собі те, що такого дозволу позивачу, як потерпілому в даному кримінальному провадженні, не надавалось. Доводи апеляційної скарги, що відповідач ознайомлювався з матеріалами кримінального провадження та не виявив дозволу на розголошення інформації, не підтверджуються будь-якими доказами, зокрема, відповідною довідкою органу досудового слідства, та відхиляються апеляційним судом як припущення.

Крім того, з доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 визнані потерпілими в кримінальному провадженні № 0002635 від 01 листопада 2022 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, по факту незаконного заволодіння квартирою за адресою АДРЕСА_1 , обидва ознайомлювалися з матеріалами кримінального провадження до звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом, отже, відомості, наявні в матеріалах кримінального провадження, раніше стали відомі всім сторонам, які приймають участь в цій справі, при цьому суд не є приватною особою, якій розголошується інформація, а державним органом, який здійснює правосуддя.

На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, відповідачем не надано до суду належних, достовірних та достатніх доказів на спростування доводів позивача, а натомість зайнято пасивну позицію заперечення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів, наданих позивачем.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не дослідив оригінали документів, якими підтверджуються доводи та обґрунтування позову, з огляду на те, що в судовому засіданні 13 листопада 2023 року судом першої інстанції розглянуто клопотання представника відповідача про витребування у позивача оригіналів письмових доказів та відмовлено у його задоволенні, враховуючи аргументи представника позивача, що оригінали документів знаходяться в матеріалах кримінального провадження і є акт про ознайомлення з ними стороною відповідача (а. с. 2 т. 2), однак при цьому в апеляційній скарзі відповідач не заявляв клопотання про витребування оригіналів цих або будь-яких інших доказів.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, апеляційний суд виходить із такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)».

У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 183/2535/16 (провадження № 61-9270св18) зазначено, що «необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки. Відсутність у цій справі такого рішення з боку держави як власника земельних ділянок свідчить про відсутність рішення уповноваженого органу виконавчої влади, на підставі якого територіальна громада набула право власності на спірні земельні ділянки. Отже, оскаржене рішення не є первинною підставою вибуття земельних ділянок з власності держави. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України».

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) зроблено правовий висновок, відповідно до якого відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки з`ясував стан заборгованості з обслуговування прибудинкової території, мав неодноразові телефонні співбесіди з позивачем, до вчинення правочину вчинив заходи, які визначають його як обачливого покупця, а саме отримав у підтвердження права власності у продавця витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому наявні відомості про продавця та наявність у нього повноважень на продаж майна, з огляду на встановлені судом обставини вибуття спірного нерухомого майна з володіння ОСОБА_3 поза волею власника.

При цьому судом першої інстанції звернуто увагу на обставини, що з тексту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що датою і часом державної реєстрації права власності ОСОБА_1 зазначено 22 вересня 2022 року 15:38:14, а рішення про державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_4 прийнято днем пізніше 23 вересня 2022 року.

Апеляційний суд також враховує, що державна реєстрація прав власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на вказану квартиру здійснена одночасно 22 вересня 2022 року о 15:38:14 (а. с. 41 - 42 т. 1).

Вказані обставини нівелюють доводи апеляційної скарги щодо обачливості та добросовісності ОСОБА_1 як покупця спірного майна, оскільки хронологічно право власності продавця ОСОБА_4 на спірне майно зареєстроване у цей же день і час, що і у покупця ОСОБА_1 , що мало б викликати розумні сумніви у будь-якої розсудливої особи.

Судом першої інстанції також обґрунтовано враховано, що інформаційна довідка з КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № КВ-2022 № 20953 датована 20 вересня 2022 року, тобто за два дні до звернення ОСОБА_4 до приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_10 з заявою про реєстрацію права власності на квартиру, та виготовлена за замовленням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (а. с. 169 т. 1).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позову в частині витребування майна і необхідність захисту порушеного права ОСОБА_3 шляхом витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 на користь позивача в порядку ст. 388 ЦК України.

Апеляційний суд враховує положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Поняття «мирне володіння майном», крім законності його набуття, передбачає, що воно не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Як встановлено судом, спірна квартира вибула з володіння єдиного законного власника ОСОБА_3 поза його волею, а отже перебування спірного майна у володінні відповідача ОСОБА_1 наразі порушує права позивача, які підлягають захисту.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності (користування) відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності (користування) на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Апеляційний суд не вбачає, що відібранням у відповідач квартири на нього покладається надмірний тягар або порушується принцип на мирне володіння майном, оскільки ОСОБА_1 , із власності якого витребовується квартира, не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до особи, у якої він придбав цю квартиру, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц, від 13 лютого 2020 року у справі № 761/8499/15-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17.

В частині доводів апеляційної скарги, що постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 187 введено мораторій на виконання, в тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або особи, пов`язані з державою агресором, апеляційний суд виходить із такого.

Так, дійсно, пунктом 1 згаданої Постанови № 187 для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією російської федерації установлено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором), як громадяни російської федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах.

У пункті 10-2 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, зупиняється вчинення виконавчих дій, забороняється заміна стягувачів у виконавчих провадженнях, стягувачами за якими є російська федерація або такі особи, як, зокрема громадяни російської федерації. Зазначене обмеження не застосовується до громадян російської федерації, які проживають на території України на законних підставах, та юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до закону України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) яких є виключно громадяни російської федерації, які проживають на території України на законних підставах, або виключно громадяни України та громадяни російської федерації, які проживають на території України на законних підставах.

Під публічним порядком слід розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Публічний порядок будь-якої держави включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава має намір захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави; обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2019 року в справі № 761/39565/17 (провадження № 61-5333св19)).

В постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року в справі № 753/14634/22 (провадження № 61-14332св23) викладено правовий висновок, згідно якого при тлумаченні пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» слід враховувати мету, у зв`язку з якою Закон України «Про виконавче провадження» доповнено цим пунктом (Закон № 2129-IX від 15 березня 2022 року). Такою метою є забезпечення захисту національних інтересів у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та забезпечення конституційних прав і свобод людини та громадянина в умовах воєнного стану, що потребує врегулювання деяких питань примусового виконання рішень, зокрема, щодо зупинення вчинення виконавчих дій, стягувачами за якими є Російська Федерація або особи, пов`язані з державою-агресором. По суті, законодавець передбачив певні особливості, пов`язані із примусовим виконанням рішень, якщо стягувачами у виконавчому провадженні є особи, пов`язані з державою-агресором, з метою акумулювання майна для майбутнього звернення стягнення. Тобто, законодавець не передбачив такої підстави для відмови в позові як пов`язаність особи з державою-агресором.

Таким чином, звернення стягнення спірного нерухомого майна судовим рішенням не порушує мораторій, встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 187.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого прийняття позовної заяви до розгляду та допуск у справу неуповноваженого представника базуються на нічим не підтверджених припущеннях відповідача про неможливість укладення договору про надання правничої допомоги між адвокатом Шевчуком В.В. та відхиляються апеляційним судом, враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 4 ст. 62 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Судом першої інстанції було належним чином перевірено повноваження представництва інтересів позивача адвокатом Шевчуком В.В., яким до позовної заяви додано копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, оригінал ордера на надання правничої (правової) допомоги серії ВК № 1091102 від 22 червня 2023 року. Враховано, що дія Постанови КМУ № 187 від 03 березня 2022 року не розповсюджується на правовідносини між адвокатом та фізичною особою громадянином РФ, зроблено правильні висновки, що ордер адвоката Шевчука В.В. поданий разом із позовною заявою відповідає закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і підстав вважати ордер нікчемним не має.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з судовим рішенням в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23 вересня 2022 року, враховуючи наступне.

Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті).

У ст. 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із ч. 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Оскільки із доказів, наявних в матеріалах справи, встановлено, що позивач в дійсності не укладав договір купівлі-продажу від 23 вересня 2022 року, належне йому майно вибуло із його власності поза його волею, відтак, договір купівлі-продажу не можна вважати укладеним, а отже, і визнавати недійсним.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою, що визнання договору купівлі-продажу недійсним не є ефективним способом захисту прав власника, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 31 січня 2024 року в справі № 758/9989/16-ц (провадження № 61-311св23)).

Відтак, позов не підлягав задоволенню в даній частині через неефективність обраного позивачем способу захисту, і задоволений судом першої інстанції безпідставно.

Апеляційний суд враховує, що права, свободи та інтереси позивача як власника майна в достатній мірі захищені судом шляхом задоволення вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння відповідача, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду про належний спосіб захисту прав власника, яким є віндикаційний позов.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині та в частині стягнення судових витрат, із прийняттям нової постанови про відмову в позові про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

За подання даного позову до суду позивачем ОСОБА_3 понесено судові витрати в розмірі 1610,40 грн. за позовну вимогу немайнового характеру, яка за наслідками апеляційного перегляду не підлягає задоволенню, та 13420 грн. за позовну вимогу майнового характеру, яка залишається задоволеною, а також сплачено 536,80 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Відповідачем понесено судові витрати в розмірі 22545,60 грн. за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача понесені ним витрати пропорційно до задоволення апеляційної скарги за позовну вимогу немайнового характеру в розмірі 2415,60 грн., з відповідача на користь позивача - судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог в розмірі 13420 грн. та за подання заяви про забезпечення позову 536,80 грн., разом 13 956,80 грн. Шляхом взаємозарахування з відповідача на користь позивача остаточно підлягає стягненню 11 541,20 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року скасувати в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 23 вересня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за № 236, а також в частині стягнення судового збору, та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання правочину недійсним.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_9 РНОКПП НОМЕР_6 ) судовий збір в розмірі 11 541,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.