ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 квітня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/2697/22

Головуючий у першій інстанції - Фетісова Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/65/24

Суд у складі:

головуючого - судді Євстафіїва О.К.,

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.,

за участю секретаря Мальцевій І.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу: представник ОСОБА_2 - адвокат Рябінін Денис Дмитрович,

на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 травня 2023 року; час, місце ухвалення і дата складання повного його тексту: 12.05.2023, м. Прилуки,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останнього 106000 грн 00 коп. заборгованості за договором позики, 11500 грн 27 коп. процентів за користування грошовими коштами, 7623 грн 29 коп. - 3% річних, 11807 грн 34 коп. - інфляційні втрати, а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 23.03.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти у розмірі 106000 грн 00 коп. на строк до 01.09.2022. У цей строк борг не повернуто. 09.09.2022 ОСОБА_1 направив поштою ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу, яку останній проігнорував.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 106000 грн 00 коп. заборгованості за договором позики, 8519 грн 22 коп. процентів за користування грошовими коштами, отриманими від позивача в позику, і 1145 грн 15 коп. на відшкодування судового збору; в решті позовних вимог відмовлено. Ухвалюючи це рішення, суд виходив з того, що заборгованість за договором позики від 23.03.2022 в сумі 106000 грн 00 коп. ОСОБА_2 у встановлений термін не повернута, у зв`язку з чим з нього на користь ОСОБА_1 належить стягти цю заборгованість і проценти за користування позиченими коштами за період з 24.03.2022 (дата укладення договору позики) по 31.08.2022 (кінцева дата дії цього договору); вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають у зв`язку з набранням чинності пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Рябінін Д.Д. просить скасувати вказане рішення та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову. Доводи скарги зводяться до такого:

- суд І інстанції належним чином не повідомив відповідача про час та місце розгляду справи, що відбувся 12.05.2023;

- 12.05.2023 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не були присутні в судовому засіданні при допиті судом свідка ОСОБА_3 , що є порушенням судом порядку допиту свідків. ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи, призначений на 12.03.2023, без його участі, в тому числі і без участі викликаних в судове засідання свідків;

- зміст розписки від 23.03.2022 не містить відомостей про передачу позивачем коштів та отримання їх відповідачем і ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження факту передачі спірних коштів відповідачу;

- наявність у наданій позивачем розписці обов`язку повернути борг не може свідчити про те, що сторонами укладено договір позики та що позивачем передано відповідачу грошові кошти, оскільки цей борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає відхиленню.

У справі встановлено таке.

Згідно з оригіналом розписки від 23.03.2022, ОСОБА_2 бере в борг у ОСОБА_1 суму 106000 грн 00 коп. і зобов`язується її повернути до 01.09.2022. Ця розписка написана власноручно ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (арк. 43; копія розписки на арк. 9).

ОСОБА_2 не спростовується твердження ОСОБА_1 про неповернення йому вищевказаної суми по цей час.

Аналізуючи надані докази і норми права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить таких висновків.

З власноруч написаної ОСОБА_2 розписки від 23.03.2022 грубо-конкретно вбачається, що він отримав у ОСОБА_1 у борг 106000 грн 00 коп., які зобов`язується повернути останньому до 01.09.2022. Іншим способом витлумачити зміст цієї розписки не є можливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У статті 1049 вказаного Кодексу зазначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (абз. 1 ч. 1). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3).

Стаття 1047 ЦК України приписує, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2).

Статтею 545 того ж Кодексу встановлено, що: прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч. 1); якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2); наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Сукупність наведених у попередніх шести абзацах правових норм доводить висновку, що розписка, про яку йдеться, є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом у справі, яку не може бути спростовано показаннями свідків. Цією розпискою підтверджено факт укладення ОСОБА_2 з ОСОБА_1 договору позики, згідно з яким ОСОБА_2 23.03.2022 отримано у ОСОБА_1 у борг 106000 грн 00 коп. - у сумі, яка більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, яку він зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 01.09.2022.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, призначений на 12.05.2023, спростовується таким. На електронну адресу відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку він зазначив у електронному клопотанні від 19.04.2023 про відкладення розгляду справи і на яку він просив надіслати відповідь (арк. 56), судом 20.04.2023 о 09-39 год направлено ухвалу від 19.04.2023 про відкладення розгляду цієї справи на 09-40 год 12.05.2023. Згідно з довідкою про доставку електронного листа, яку сформовано автоматизованою системою документообігу КП «Д-3», електронний примірник вказаної ухвали доставлено до електронної скриньки на вищезазначену електронну адресу ОСОБА_2 о 09:39:41 год 20.04.2023 (арк. 59). Доказів, що спростовують відомості цієї довідки, суду не надано. Тобто виклик останнього до суду І інстанції на 09:40 год 12.05.2023 здійснено відповідно до (без порушень) абз. 1 ч. 6 (у його редакції, що була чинною на 20.04.2023) та ч. 5 ст. 128 ЦПК України.

Отож аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело чи могло призвести до неправильного вирішення справи. Окремо суд щодо цього вважає за необхідне зауважити таке. Посилання в апеляційній скарзі на те, що наявність у наданій позивачем розписці обов`язку повернути борг у грошовій сумі не може свідчити про укладення сторонами договору позики та про передачу відповідачу грошових коштів, оскільки цей борг міг виникнути на підставі інших правовідносин, судом відкидається як таке, що різко суперечить положенням ст. 1053 ЦК України.

Законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення перевірено у межах доводів апеляційної скарги і підстав для його скасування не встановлено.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рябініна Дениса Дмитровича залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 травня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але вона може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня її складення.

Ідентифікаційні дані учасників справи наведено у рішенні суду І інстанції.

Головуючий: Судді: