КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/6740/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Шкабрія Михайла Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позову вказувала, що вона з 07 липня 2011 року обіймала посаду начальника сектору реклами служби пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Наказом №78-Н від 11 лютого 2014 року «Про передачу функцій», вказана посада виведена з діючого штатного розпису. Вважає вказане виведення здійснено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки здійснено під час перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до наказу №822/ОС від 27 вересня 2019 року ОСОБА_2 приступила до роботи 01 жовтня 2019 року, перервавши відпустку по догляду за дитиною. Після 01 жовтня 2019 року роботодавцем, з метою дотримання ст. 49-2 КЗпП України не здійснено жодних заходів відносно позивачки, як такої, що була виведена із діючого штатного розпису, та не було нею отримано пропозиції рівнозначної вакантної посади або повідомлення про наступне звільнення. Відповідно до наказу №841/ОС від 30 вересня 2019 року позивачку ознайомлено із посадовими обов`язками і нею були зазначені заперечення щодо їх переліку, які належним чином розглянуті не були.

Зазначала, що починаючи з 01 вересня 2019 року позивачка постійно зверталась до керівництва установи, як в письмовому так і в усному вигляді з метою вирішення питання про рівнозначну посаду, однак отримала відповідь про те, що у відповідача відсутні вакантні посади, які відповідали б кваліфікації та досвіду та не було надано перелік всіх наявних посад регіональної філії «Південно-Західної залізниці» та структурних підрозділів станом на 24 січня 2020 року. Протягом 2019 - 2023 років тривало порушення трудового законодавства, створювались умови для упередженого та некоректного ставлення до позивачки при оцінці результатів роботи для праці у непристосованих робочих місцях.

12 січня 2021 року замість надання пропозиції рівнозначної вакантної посади, керівник служби управління персоналу ознайомила ОСОБА_1 із повідомленням про наступне вивільнення та додатком із вакансіями, однак запропоновані вакансії не відповідали кваліфікації та досвіду роботи позивачки. При цьому, перелік всіх вакантних посад станом на 12 січня 2021 року надано не було.

16 червня 2023 року від посадової особи установи отримано вимогу написати заяву про надання відпустки з подальшим звільненням у зв`язку із скороченням штату та надіслано зразок такої заяви. 26 червня 2023 року позивачкою було написано заяву про звільнення та за допомогою месенджера Вайбер для офіційних повідомлень направлено посадовій особі установи. 30 червня 2023 року за допомогою месенджера Вайбер посадовою особою установи ОСОБА_1. надіслано наказ від 26 червня 2023 року за №1062/ос, відповідно до якого останній надано відпустку з 01 липня по 24 липня 2023 року та звільнено позивачку із займаної посади. Датою звільнення у вказаному наказі зазначено 24 липня 2023 року, що є останнім днем відпустки.

Вважає звільнення останнім днем відпустки є порушення ч.3 ст. 40 КЗпП України та ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та звертає увагу на те, що у період з 16 червня по 30 червня 2023 року та на день звільнення - 24 липня 2023 року від роботодавця не надходило будь-яких пропозицій іншої роботи та не наданий перелік всіх наявних вакансій установи, які відповідають кваліфікації та досвіду роботи позивачки.

Посилаючись на викладене, та з урахуванням заяви про зміну предмета позову просила задовольнити позов та визнати незаконним та скасувати п.2 наказу №1062/ОС від 26 червня 2023 року щодо звільнення позивачки в зв`язку із скороченням штату, поновити ОСОБА_1 на посаді начальника сектору реклами служби пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» з 25 липня 2023 року, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді начальника сектору реклами служби пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Шкабрій Михайло Петрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою доводи позивача, що у новоствореному відділі (функціонал - реклама) є керівник відділу та спеціалісти, оскільки працівник займає посаду начальника сектору, його продуктивність праці і кваліфікації вища, чим у спеціаліста зазначеного відділу. Працівник має право претендувати на посаду не тільки керівника підрозділу, а і спеціаліста зазначеного відділу. Проте, позивачу посади в зазначеному відділі запропоновані не були. Окрім того, позивач не відмовлялась від працевлаштування в філії «Пасажирська компанія». Таким чином, на дату звільнення відповідачем не було запропоновано позивачу іншої роботи та не надано перелік всіх наявних вакансій установи, що відповідають її кваліфікації та досвіду роботу, доказів зворотного відповідач не надано, а тому представник апелянта вважає висновок суду першої інстанції, що позивач відмовилась продовжувати трудові відносини з відповідачем є необгрунтованими.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався на ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідно до якої, у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Представник апелянта зазначив, що останній день роботи є днем звільнення. Тому звільнення позивача в останній день відпустки є порушенням ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Звернув увагу суду також на те, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним Законом, який застосовується в період воєнного стану, а тому суд першої інстанції невірно послався на ст. 3 Закону України «Про відпустки».

З урахуванням викладеного, представник апелянта вважає, що відповідач провів звільнення без законних на те підстав, а тому, відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України зобов`язаний поновити позивача на попередній роботі.

09 лютого 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача - Басистого В.В. , в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачем, з дотриманням норм трудового законодавства, неодноразово надавався перелік вакантних посад у порядку працевлаштування, а саме: 03 березня 2020 року, 12 січня 2021 року, 16 серпня 2021 року, 27 вересня 2021 року, 18 жовтня 2021 року, однак позивачка відмовлялась від запропонованих посад. Належних та достовірних доказів протилежного матеріали справи не містять. За таких обставин, позивачка відмовилась продовжувати трудові відносини з відповідачем.

Суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки також тим, що позивачка була звільнена на підставі поданої нею заяви, в якій було зазначено, що вона погодилась на звільнення за скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується перепискою у месенджері Вайбер між позивачем та начальником відділу кадрів служби кадрової та соціальної політики регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця», яка міститься в матеріалах даної цивільної справи.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник або уповноважений ним орган вправі на свій розсуд вносити зміни до штатного розпису, в тому числі має право зменшити чисельність посад, здійснити звільнення працівників, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чисельність інших посад.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 ЦК України, статтях 62, 66, 79, 92 ГК України. Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Вирішуючи спір про поновлення працівника на роботі, звільненого у порядку пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд зобов`язаний у першу чергу перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників) і не досліджує питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 серпня 2022 року в справі № 212/7513/20, провадження № 61-2981св22), від 10 квітня 2023 року в справі № 176/810/22, провадження № 61-11552 св 22, від 06 квітня 2023 року в справі № 201/6342/21, провадження № 61-9013св22 та інших).

Верховний Суд, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, неодноразово наголошував на тому, що вирішуючи питання дотримання норм трудового законодавства у спірних правовідносин, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 753/7661/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 487/989/20, від 24 березня 2021 року у справі № 757/46273/17-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 235/4593/19.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, а власник буде вважатися таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17).

В постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 280/82/18 Верховним Судом викладено правову позицію, згідно якої обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (пункти 46, 47).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», частинами другою, третьою статті 1 якого передбачено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються, зокрема, норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 06 вересня 2012 року була призначена на посаду начальника сектору реклами відокремленого підрозділу галузева пасажирська служба ДТГО «Південно-Західна залізниця».

У період з 23 грудня 2013 року по 01 листопада 2016 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. У вказаний період відбулись структурні зміни у відповідача, в результаті чого зі штатного розпису галузевої служби пасажирська служба вилучено сектор реклами чисельністю 1 штатна одиниця, а саме: посада, яку обіймала позивач. Це відбулось на підставі наказу №78-Н від 11 лютого 2014 року. У зв`язку з передачею функцій між відокремленими підрозділами ДТГО «Південно-Західна залізниця» проведено зміни в організаційній структурі пасажирської служби, внаслідок чого із штатного розпису галузевої служби пасажирська служба вилучено сектор реклами чисельністю 1 штатна одиниця, а саме посаду, яку обіймала позивачка.

З 01 грудня 2015 року розпочало господарську діяльність Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Правонаступником всіх прав та обов`язків ДТГО «Південно-Західна залізниця» є ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 №938 до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №735 внесені зміни та змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця».

Після виходу позивачки з декретної відпустки, тобто з 01 листопада 2016 року, вона була проінформована про структурні зміни підрозділу в якому працювала та про скорочення її посади, про що було вручено їй повідомлення та запропоновано перелік наявних (на той час) вакантних посад (а.с. 52-53).

В період з 06 березня 2017 року по 30 вересня 2019 року ОСОБА_1 перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. Після виходу з декретної відпустки, тобто 01 жовтня 2019 року, позивачку було забезпечено повноцінною роботою та були збережені попередні умови оплати праці, її було закріплено за відділом тарифів, умов, перевезень та роботи з місцевими органами виконавчої влади служби приміських пасажирських перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі наказу №841/ос від 30 вересня 2019 року (а.с. 24).

Встановлено, що відповідачем, з дотриманням норм трудового законодавства, неодноразово надавався перелік вакантних посад у порядку працевлаштування, а саме: 03 березня 2020 року, 12 січня 2021 року, 16 серпня 2021 року, 27 вересня 2021 року, 18 жовтня 2021 року, однак позивачка відмовлялась від запропонованих посад. Належних та достовірних доказів протилежного матеріали справи не містять. За таких обставин, позивачка відмовилась продовжувати трудові відносини з відповідачем (а.с. 55-67).

26 червня 2023 року ОСОБА_1 написала заяву про надання їй щорічної відпустки терміном 24 календарних днів з 01 липня 2023 року по 24 липня 2023 року з подальшим звільненням за скороченням штату, датою звільнення просила вважати останній день відпустки (а.с. 26).

26 червня 2023 року позивачка також написала заяву на ім`я директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укралізниця» про надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги (а.с. 27).

Наказом №1062/Ос від 26 червня 2023 року позивачку ОСОБА_1 звільнено з посади начальника сектору пасажирських перевезень (посада, яка вилучена із штатного розпису та підлягає скороченню відповідно до законодавства) з 24 липня 2023 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату (а.с. 25).

Компенсовано позивачці за невикористані 27 днів відпустки: щорічна відпустка за період 15.10.2021 року - 14.10.2022 року - 2 дні; за вислугу років за період 15.10.2021 року - 14.10.2022 року - 4 дні; щорічна відпустка за період 15.10.2022 року - 24.07.2023 року - 18 днів; за вислугу років за період 15.10.2022 року - 24.07.2023 року - 3 дні (а.с. 25).

Також відповідно до зазначеного наказу наказано виплатити 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення за 2022 рік та 2023 рік, передбачені п. 3.10 змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонгованого на 2006-2023 р.р., після отримання окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» (а.с. 25).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка була звільнена на підставі поданої нею заяви, в якій було зазначено, що вона погодилась на звільнення за скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються доданим відповідачем до відзиву на позовну заяву перепискою у месенджері Вайбер між позивачем та начальником відділу кадрів служби кадрової та соціальної політики регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с. 70-77).

Суд апеляційної інстанції вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, вірно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, правильно встановив обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не встановив порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, на дату звільнення відповідачем не було запропоновано позивачу іншої роботи та не надано перелік всіх наявних вакансій установи, що відповідають її кваліфікації та досвіду роботи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідачем неодноразово (12.01.2020 року, 03.03.2020 року, 16.08.2021 року, 27.09.2021 року, 18.10.2021 року) надано пропозиції позивачу щодо переліку вакантних посад. Однак позивач не погодився на запропоновані посади.

Доводи апеляційної скарги про те, що звільнення позивача в останній день відпустки є порушенням ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідач звільнив позивача на підставі поданої нею заяви, в якій зазначено, що позивач погодилась на звільнення за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та просила вважати дату звільнення останній днем відпустки, тому позивач самостійно визначила, що вона не бажає виходити після відпустки для подальшого оформлення її звільнення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що трудові права позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення п. 1 ч. 1 ст. 40, КЗпП України, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Шкабрія Михайла Петровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «07» березня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник