Справа №597/1709/23
Провадження № 2/597/65/2024
"07" березня 2024 р. м.Заліщики
Заліщицький районний суду Тернопільської області у складі:
головуючої судді Торської І.В.,
за участю секретаря судового засідання Богдана В.М.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заліщицького районного суду Тернопільської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики,
ОСОБА_2 звернувся до Заліщицького районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 01.10.2019 між позивачем та ОСОБА_3 у письмовій формі укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у позику кошти у сумі 260000 гривень, які є еквівалентом 10 000 доларів США та які зобов`язався повернути у термін до 01.04.2020. Надалі 02.04.2020 між позивачем та ОСОБА_3 у письмовій формі укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у позику кошти у сумі 825 000 грн., що еквівалентно складає 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути у термін до 01.10.2021. У подальшому 01.03.2021 між позивачем та ОСОБА_3 у письмовій формі укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у позику кошти у сумі 840 000 грн., що еквівалентно складає 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути у термін до 01.09.2021. Надалі 17.05.2021 між позивачем та ОСОБА_3 у письмовій формі укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у позику кошти у сумі 280 000 грн., (10 000 доларів США), які зобов`язався повернути у термін до 01.10.2021. Загальна сума, яка була передана відповідачу згідно договорів, становить 3 864 000 грн., що еквівалентно складає 140000 доларів США. Відповідач зобов`язання за договорами позики від 01.10.2019, 02.04.2020, 01.03.2021, 17.05.2021, 01.09.2021, 05.01.2022 не виконав та позичені кошти позивачеві не повернув.
15.08.2024 року, з метою досудового врегулювання спору, позивачем надіслано відповідачу претензію про повернення заборгованості за вище зазначеними договорами позики, однак дана претензія залишена відповідачем без задоволення.
За таких підстав позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за вказаними вище договорами позики у сумі 3 864 000 грн., що згідно договорів позики еквівалентно становить 140000 доларів США.
16.10.2023 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 21.11.2023 року, наданий відповідачу строк для подання відзиву.
07.02.2024 року ухвалою суду в порядку ч.6 ст.277 ЦПК України постановлено перехід від розгляду за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 21.02.2024 року.
21.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.03.2024.
У судовому засіданні 07.03.2024 представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити повністю. Не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.
У судові засідання відповідач ОСОБА_4 , належним чином повідомлений про дату, час і місце судових засідань, не з`явився без повідомлення про причини неявки. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від відповідача не надходило.
Ураховуючи наявність усіх умов, визначених ст.280 ЦПК України, суд дійшов до переконання про можливість здійснення заочного розгляду даної справи та ухвалення за наслідками її розгляду заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав
Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частини 1, 2 ст.509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з виконанням договору позики, та регулюються главою 71 ЦК України.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Суд встановив, що 01.10.2019 року ОСОБА_3 особисто підписав договір позики, у якому зазначено, що позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 260 тис грн., що еквівалентно складає 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.04.2020. Наведені обставини підтверджуються письмовою заявою ОСОБА_5 від 01.10.2019, яка надала згоду на укладення та підписання такого договору (а.с.5).
Надалі ОСОБА_3 02.04.2020 року особисто підписав договір позики, у якому зазначено, що позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 825 тис грн., що еквівалентно складає 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.10.2021. Наведені обставини підтверджуються письмовою заявою ОСОБА_6 від 02.04.2020, яка надала згоду на позику таких коштів (а.с.6).
Також ОСОБА_3 01.03.2021 року особисто підписав договір позики, у якому зазначено, що позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 840 тис грн., що еквівалентно складає 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.09.2021. письмовою заявою ОСОБА_5 від 01.03.2021 яка надала згоду на укладення та підписання такого договору (а.с.7).
В подальшому ОСОБА_3 17.05.2021 року особисто підписав договір позики, у якому зазначено, що позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 280 тис грн., що еквівалентно складає 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 17.11.2021. Наведені обставини підтверджуються письмовою заявою ОСОБА_5 від 17.05.2021 яка надала згоду на укладення та підписання такого договору (а.с.8).
Надалі ОСОБА_3 01.09.2021 року особисто підписав договір позики, у якому зазначено, що позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 825 тис грн., що еквівалентно складає 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.03.2022. Наведені обставини підтверджуються письмовою заявою ОСОБА_5 від 01.09.2021 яка надала згоду на укладення та підписання такого договору (а.с.9). А також, 05.01.2022 ОСОБА_3 особисто підписав договір позики, у якому зазначено, що позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 834 тис грн., що еквівалентно складає 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.03.2022. Наведені обставини підтверджуються письмовими заявами ОСОБА_5 від 01.09.2021 та від 05.01.2022, яка надала згоду на укладення та підписання такого договору (а.с.10).
Відтак суд вважає доведеними обставини щодо укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договорів позики від 01.10.2019, 02.04.2020, 01.03.2021, 17.05.2021, 01.09.2021 та 05.01.2022, за умовами яких позикодавець ОСОБА_2 передав у власність позичальникові ОСОБА_3 грошові кошти загальною сумою 3 864 000 грн., що еквівалентно згідно договорів становить 140 000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у терміни до 01.04.2020, 01.10.2021, 01.09.2021, 17.11.2021, 01.03.2022 та до 05.06.2022 відповідно.
Також доведеним є факт виконання позивачем свого зобов`язання за цими договорами позики та передача позивачем і отримання відповідачем коштів у загальній сумі 3 864 000 грн. (140 000 доларів США).
Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
При цьому позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України).
Також статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
З метою досудового врегулювання спору, 15.08.2024 року позивачем надіслано відповідачу претензію про повернення заборгованості за вище зазначеними договорами позики, однак дана претензія залишена відповідачем без задоволення.
Разом з тим відповідач свої зобов`язання за договорами позики від 01.10.2019, 02.04.2020, 01.03.2021, 17.05.2021, 01.09.2021, 05.01.2022, не виконав та суму позики позивачеві не повернув. Відповідач докази на спростування указаних обставин суду не надав.
Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст.527, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
Відтак суд встановив порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики від 01.10.2019, 02.04.2020, 01.03.2021, 17.05.2021, 01.09.2021 та 05.01.2022 у загальній сумі 3 864 000 грн.
За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Попередній розрахунок судових витрат позивачем складено - судового збору 13 420,00 грн. та 20 000 грн. витрат на правничу допомогу.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст.137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Так, згідно ч. 2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Положеннями ч.3 ст.4 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі Закон №5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч.2 ст.19 Закону №5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Частина 1 статті 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст.4, 13, 76-81, 89, ч.1 ст.133, 141, 258, 259, 263-265, 280, 282-284, 288, 289, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 жовтня 2019 року у сумі 260 000 (двісті шістдесят тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 02 квітня 2020 року у сумі 825 000 (вісімсот двадцять п`ять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 березня 2021 року у сумі 840 000 (вісімсот сорок тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 17 травня 2021 року у сумі 280 000 (двісті вісімдесят тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01 вересня 2021 року у сумі 825 000 (вісімсот двадцять п`ять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 січня 2022 року у сумі 834 000 (вісімсот тридцять чотири тисячі) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 13 420 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Суддя Ірина Торська