ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року

м. Київ

справа № 760/3342/20

провадження № 61-8864св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року у складі судді Ковбеля М. М. та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Нежури В. А., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, застосування наслідків його недійсності та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 16 червня 2009 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташованої на АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, за ціною 470 350,00 грн. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований у реєстрі за № 739. Відповідачка передала їй державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 від 03 квітня 2009 року як документ, що посвідчує право власності на цю земельну ділянку, на підставі якого позивачка зареєструвала своє право власності на земельну ділянку в поземельній книзі.

У червні 2019 року вона вирішила подарувати цю земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3 . При підготовці необхідних документів виявлено, що на цю земельну ділянку Васильківською міжрайонною прокуратурою Київської області 28 лютого 2011 року накладено арешт, відомості про ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки, вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також стало відомо про те, що 29 червня 2016 року Васильківським міськрайонним судом Київської області у справі № 362/1141/16-ц визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 667974/85694 від 03 квітня 2009 року на ім`я ОСОБА_2 . Отримавши копію вказаного рішення суду 15 липня 2019 року, позивачка подала апеляційну скаргу. Отже, про те, що відповідачка не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, вона не знала, а тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року та стягнути із ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 470 350,00 грн, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 250 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка пропустила трирічний строк на звернення до суду із вказаними позовними вимогами, оскільки про порушення свого права їй було відомо з 25 жовтня 2016 року, а саме з моменту розгляду Апеляційним судом Київської області її апеляційної скарги на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у червні 2023 року звернулася засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 (позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (щодо того, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Зазначає, що суд прийняв рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниця, окрім цього, вказує, що копію рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц отримала 15 липня 2019 року, нею подана апеляційна скарга на вказане рішення суду, проте ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року їй відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Із вказаною ухвалою апеляційного суду заявниця не погоджується, вважає її незаконною, окрім цього, ухвалу Київського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року про усунення недоліків помилково було направлено за неправильною адресою, де вона не проживає, що позбавило можливості її виконати. Вона не отримувала повістки у справі № 362/1141/16-ц, які направлялися не за адресою її фактичного проживання. Згідно з висновком спеціаліста від 22 серпня 2019 року № ED-1726-7-1380.19 підпис від імені ОСОБА_1 в угоді про надання правової допомоги від 16 березня 2016 року із адвокатом Хахулою М. О. виконаний не нею, а іншою особою, що підтверджує факт підроблення її підпису на цій угоді. Також зазначає, що вона не знала і не могла знати про те, що відповідачка не мала права відчужувати спірну земельну ділянку. Оскільки заявниця придбала її за відплатним договором у особи, яка не мала права її відчужувати, то на підставі положень статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вона є добросовісним набувачем.

У серпні 2023 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, відповідачка просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними.

У відзиві на касаційну скаргу відповідачка просить поновити строк для його подання, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не отримувала ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження від 30 червня 2023 року та копію касаційної скарги за указаною позивачкою в позовній заяві адресою, оскільки проживає за іншою адресою. Про існування такої ухвали дізнався представник відповідачки, ознайомившись із актуальною інформацією в Єдиному державному реєстрі судових рішень, після чого надав відповідне клопотання про ознайомлення з матеріалами касаційної скарги, що були надіслані йому судом касаційної інстанції на електронну адресу. Відзив поданий в межах десятиденного строку після отримання матеріалів касаційної скарги електронною поштою.

Клопотання ОСОБА_2 підлягає задоволенню, оскільки відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду, а аналіз клопотання відповідачки свідчить, що строк на подання відзиву пропущений з поважних причин, тому суд продовжує його.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Погрібний С. О., Ступак О. В.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2023 року відкрито касаційне оскарження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 760/3342/20 із Васильківського міськрайонного суду Київської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2023 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 760/3342/20.

На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року № 383/0/226-24 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 13 березня 2024 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій встановили, що 03 квітня 2009 року ОСОБА_2 на підставі рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25 отримала державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 на право власності на земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :02:006:0091, розташовану на АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку.

16 червня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки за 470 350,00 грн, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 739.

На підставі вказаного договору 30 жовтня 2009 року ОСОБА_1 здійснила державну реєстрацію земельної ділянки шляхом відкриття поземельної книги на таку ділянку.

У березні 2016 року прокурор Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про визнання недійсними рішень ради та державного акта про право власності на земельну ділянку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у цивільній справі № 362/1141/16-ц позов прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Управління Держгеокадастру у Васильківському районі Київської області та Іванковичівської сільської ради Київської області задоволено частково.

Визнано недійсними: рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25 в частині надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на АДРЕСА_1 та від 25 березня 2009 року № 348-21-25 про його затвердження; державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 серії ЯЖ № 4 від 03 квітня 2009 року, площею 0,2499 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, з кадастровим номером :02:006:0091, та скасовано його державну реєстрацію.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, у липні 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківської району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц залишено без змін.

25 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 квітня 2021 року, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року відмовлено.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів не відповідають з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є такі факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У справі, що переглядається, позовна заява ОСОБА_1 , датована 04 лютого 2020 року, надійшла до суду 06 лютого 2020 року (а. с. 5). Матеріали справи містять заяву представника відповідачки ОСОБА_2 про застосування позовної давності до вимог позивачки (а. с. 41-43).

Суди дійшли висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , мотивуючи це тим, що вона дізналася про порушення її права 25 жовтня 2016 року, коли Київський апеляційний суд розглянув її апеляційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року у справі № 362/1141/16-ц, проте із позовом вона звернулася у лютому 2020 року, тобто із пропуском трирічної позовної давності.

Водночас перш ніж застосовувати позовну давність суд має встановити, чи порушено права позивачки. Якщо вони не порушені, то суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Проте як районний суд, так і апеляційний суд передчасно застосували положення статті 267 ЦК України про пропуск позивачкою позовної давності у цій справі, не розглянувши спір по суті та не обґрунтувавши, в чому полягає порушене відповідачкою право позивачки.

Згідно з частиною четвертою статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідачка ОСОБА_2 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, а вона, відповідно до статті 388 ЦК України, є добросовісним набувачем. У свою чергу відповідачка ухиляється від добровільного повернення коштів у сумі 470 350,00 грн за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року, які мають бути стягнуті на користь позивачки. Окрім цього, на користь позивачки мають бути відшкодовані 250 000,00 грн моральної шкоди внаслідок понесених нею моральних страждань, заподіяних незаконними діями відповідачки.

Виходячи із вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивачки не відповідає вимогам закону.

За таких обставин висновки судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову є передчасними, а оскаржувані рішення судів підлягають скасуванню.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції належить врахувати викладене, встановити, чи порушено права позивачки, якщо не порушено - відмовити у позові з підстав його необґрунтованості, якщо порушено - вирішити питання щодо спливу позовної давності, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_2 про продовження строку на подання відзиву на касаційну скаргу задовольнити. Продовжити ОСОБА_2 строк на подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 травня 2023 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець