провадження № 22-ц/824/3270/2024
головуючий у суді І інстанції Литвинова І.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державного бюро розслідувань, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державного бюро розслідувань, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, у якому просив стягнути з Державного бюджету України у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої, на його переконання, протиправними діями органом досудового розслідування, грошові кошти у розмірі 700 000 грн.

В обґрунтування позову вказував, що 30 березня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про вчинений злочин у кримінальному провадженні № 0001476, який розслідується за статтями Кримінального Кодексу, що відносяться до важких та особливо важких злочинів, у Львівську місцеву прокуратуру №1. Відповідно до частини другої ст. 56 КПК України органом державної влади не було виконано вимоги імперативної статті 214 КПК України, при тому що у кримінальному провадженні № 0001476 він визнаний потерпілим, а внесення в ЄРДР заяви про злочин відбувається негайно з повідомленням пам`яткою про права та обов`язки потерпілого.

Ухвалою Личаківського районного суду у м. Львові у справі № 463/1747/18 від 4 квітня 2018 року зобов`язано прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 вчинити дії у порядку вимог статті 214 КПК У країни. На виконання ухвали суду відомості із заяви про злочин від 30 березня 2018 року внесені в ЄРДР і визначена підслідність за слідчим відділом прокуратури Львівської області. 14 травня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено пам`яткою про права та обов`язки потерпілого. 13 серпня 2018 року слідчим суддею Галицького райсуду м. Львова винесено рішення у справі № 461/5667/18, яким скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000083 від 27 червня 2018 року. Судом встановлено обставину не проведення слідчих дій, а лише відкриття та закриття кримінального провадження у порушення частини п`ятої статті 110 КПК України. 4 лютого 2019 року слідчим суддею Галицького райсуду м. Львова винесено рішення у справі № 461/466/19, яким скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000083 від 11 жовтня 2018 року. Судом встановлено, що у кримінальному провадженні не долучені належні та допустимі докази та не надана їм правова оцінка, не перевірено факт виконання ухвал слідчих суддів.

23 травня 2019 року слідчим суддею Галицького райсуду м. Львова винесено рішення у справі № 461/3579/19, яким скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000083 від 28 березня 2019 року. Судом встановлено, що в кримінальному провадженні не долучені належні та допустимі докази та не надана їм правова оцінка, не перевірено факт виконання ухвал слідчих суддів.

7 листопада 2019 року слідчим суддею Галицького райсуду м. Львова винесено рішення у справі №461/8520/19, яким скасовано постанову про закриття кримінального провадження № 0000083 від 27 червня 2019 року. Судом встановлено, що в кримінальному провадженні не проведено слідчі дії при неодноразових скасованих постановах про закриття кримінального провадження слідчими суддями.

Вказував, що відповідно до листа прокурора Львівської області від 26 грудня 2019 року зазначено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000083 здійснюється ТУ ДБР у м. Львові 23 грудня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування. Дана постанова слідчого направлена позивачу супровідним листом у першій декаді лютого 2021 року із зазначенням дати на супровідному листі 18 травня 2021 року, датою яка ще не настала. Слідчим суддею Личаківського райсуду м. Львова винесено рішення у справі № 463/2177/21 від 7 квітня 2021 року, в якому встановлено наступне: 1) постановою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудових розслідувань від 9 грудня 2019 року визначено підслідність кримінального провадження за ТУ ДБР у м. Львові; 2) 23 грудня 2020 року слідчим ТУ ДБР у м. Львові закрито кримінальне провадження у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування.

В абз. 6, 7, 8 аркуша 3, 4 ухвали слідчого судді зазначено "При цьому слідчий суддя у повній мірі не погоджується з такими доводами слідчого, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, після внесення відомостей до ЄРДР, слідчим лише було допитано потерпілого ОСОБА_1 свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . При цьому, не було проведено жодних інших слідчих дій та процесуальних дій для встановлення обставин кримінального правопорушення, не виконано вимог ухвал слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова, якими було скасовано попередні постанови про закриття кримінального провадження. Крім того, з моменту здійснення досудового розслідування, слідчим ТУ ДБР у м. Львів з 13 грудня 2019 року по 23 грудня 2020 року, останнім не було проведено жодних слідчих та процесуальних дій. Враховуючи наведене вище, оскільки слідчий не звертався з клопотанням до слідчого судді про продовження строку досудового розслідування, а строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає. З огляду на наведене, слідчий суддя дійшов висновку, що доводи скаржника ОСОБА_1 , які викладені у скарзі та надані у судовому засіданні, заслуговують на увагу та є обґрунтованими, однак враховуючи те, що строк досудового розслідування закінчився, такий поновленню не підлягає.

Позивач зазначав, що провадження тривало близько двох років і вісім місяців виключно на етапі попереднього розслідування, справа не була особливо складна і протягом цього періоду слідчі не проявили активність. Таким чином, мало місце порушення статті 6 параграфу 1 Конвенції через надмірну тривалість провадження, яка не відповідала вимозі "розумного строку". В наслідок затримок у розгляді справи ДБР та закриття провадження у зв`язку з строком досудового розслідування, який завершився, ОСОБА_1 як потерпілий не зміг подати свою вимогу компенсації або отримати рішення кримінального суду за цією вимогою, у зв`язку з тим, що слідчий, не провівши жодної слідчої і процесуальної дії, що встановлено судом, не подав клопотання до слідчого судді про продовження строків досудового розслідування. Ця недбала поведінка органів влади позбавила, на переконання позивача, можливості відстоювати свої цивільні права під час провадження.

У позовній заяві вказано, що також мало місце порушення статті 13 Конвенції у зв`язку з тим фактом, що у національному законодавстві не існує засобів судового захисту, за допомогою яких потерпілий міг би відстоювати своє право на розгляд його справи протягом розумного строку в значенні статті 6 Конвенції Параграф 1. У потерпілого є тільки можливість оскаржувати дії чи бездіяльність слідчого у випадках, передбачених ст. 303 КПК України, що не є ефективним засобом захисту порушених прав. На суд покладено обов`язок поновлення прав та інтересів. Як вбачається з переліку, окрім потерпілого, слідчого і суду, відсутні посадові особи, які не виконали покладені на них обов`язки відповідно статей 39 і 36 КПК України. Керівником органу досудового розслідування не вчинено жодної дії відповідно до повноважень і обов`язків. Прокурором (процесуальним керівником) не скасовано жодної протиправної постанови, не надано вказівок в кримінальному провадженні, відсутнє клопотання до слідчого судді про продовження строків досудового розслідування. Як вбачається, суд виконував обов`язки, які покладені на керівника органу досудового розслідування та прокурора. Такі протиправні дії та бездіяльність, які будуть встановлені в цивільному процесі, потребують реагування судом та винесення окремої ухвали. Такі протиправні дії і бездіяльність посадових осіб органу державної влади, які презюмуються відповідно глави 26 КПК України та ухвал слідчих суддів, на думку ОСОБА_1 , моральної шкоди, яку він оцінив у 700 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державного бюро розслідувань, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Державної казначейської служби, про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального і процесуального права, оскільки позивачем надано достатньо доказів на підтвердження виникнення делікту, надано ряд додаткових обґрунтувань і практик ВП ВС для задоволення позову.

6 грудня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Державного бюро розслідувань - Олійника А., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що суд першої інстанцій при прийнятті рішення у справі № 757/23 813/21-ц вірно встановив відсутність неправомірних дій як посадових осіб ДБР так і ТУ ДБР у м. Львові.

Зазначає, що ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/2177/21 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 , на постанову слідчого ТУ ДБР у м. Львові від 3 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0000083, а тому незгода позивача з діяльністю працівника ТУ ДБР у м. Львові, яка була ним оскаржена в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19.

Також зазначає, що оскільки ТУ ДБР у м. Львові є окремою юридичною особою, а відтак ДБР є неналежним відповідачем, а позивач намагається вести суд в оману, підміняючи в тексті позовної заяви назви різних юридичних осіб.

20 грудня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду також надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Державного бюро розслідувань, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові - Онищака М., в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 19 грудня 2022 року у справі № 466/5021/18, від 27.03.2023 у справі № 757/221/21-ц, від 20 червня 2023 року у справі № 757/33618/18-ц.

Наголошує на тому, що доводи апеляційної скарги, так само як і доводи позовної заяви, зводяться лише до висновків про протиправні дії відповідачів і жодним чином позивач не довів як факту наявності шкоди, так і причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що в кінцевому, не давало суду першої інстанції підстав для ухвалення рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача Державного бюро розслідувань - Олійник А.Д. та представник Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові - Онищак М.П. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Державної казначейської служби в судове засідання не з`явився, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу, яка міститься в матеріалах справи, що підтверджується звітом про доставку поштового відправлення.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача з урахуванням вимог частини другої статті 372 ЦПК України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання відповідачами йому моральної шкоди та не довів наявності такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вини останнього в її завданні.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 30 березня 2018 року ОСОБА_1 подав до Львівської місцевої прокуратури № 1 заяву про вчинені кримінальні правопорушення прокурорами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , слідчим ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 0001476, передбачені частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною третьою ст. 382 КК України, протиправні дії яких, на переконання заявника, полягали у тому, що слідчі дії, зазначені у клопотаннях ОСОБА_1 від 22 травня 2017 року і 24 липня 2017 року не проведені /а. с. 10-11/.

4 квітня 2018 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/1747/18, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 щодо невнесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язано прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 вчинити дію у порядку вимог ст. 214 КПК України за зверненням ОСОБА_1 від 30 березня 2018 року щодо внесення у Єдиний реєстр досудових розслідувань відомостей про вчинені кримінальні правопорушення /а.с. 12/.

13 квітня 2018 року, на виконання ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/1747/18, до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 Квасницею В.М. внесено відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинення прокурорами Львівської місцевої прокуратури № 2 Львівської області та слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною третьою ст. 382 КК України. Проведення досудового розслідування у зареєстрованому кримінальному провадженні № 0000083 доручено Галицькому відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області /а. с. 13-14/.

14 травня 2018 року ОСОБА_1 вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні № 0000083 /а. 15-16/.

27 червня 2018 року постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченком В. закрито кримінальне провадження № 0000083 /а. с. 17/.

13 серпня 2018 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/5667/18 скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченком В.І. закрито кримінальне провадження № 0000083, в мотивування якої вказано, що при прийнятті рішення про закриття провадження слідчим не наведено аналізу зібраних у кримінальному провадженні доказів, мотивувальна частина оскаржуваної постанови не містить обґрунтованих відомостей, які стали підставою для прийняття постанови, не містить мотивів прийняття постанови та їх обґрунтування. Наведене свідчить про порушення слідчим при прийнятті постанови про закриття кримінального провадження істотних вимог кримінально-процесуального закону, відтак, суд прийшов до переконання, що слідчим не вжито всіх заходів для повного та всебічного дослідження обставин справи, а встановлені слідчим суддею обставини свідчать про неповноту досудового розслідування /а. с. 17/.

11 жовтня 2018 року постановою старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченком В.І. закрито кримінальне провадження № 0000083 /а. с. 19-20/.

4 лютого 2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/566/19 скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченка В.І. від 11 жовтня 2018 року про закриття кримінального провадження №0000083 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною другою ст. 382 КК України, оскільки слідчим суддею встановлено, що органом досудового розслідування не проведено у повному обсязі досудове розслідування кримінального провадження № 0000083, органом досудового розслідування не долучено до матеріалів кримінального провадження ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2017 року у справі № 466/3625/17 та від 02 лютого 2018 року у справі № 466/651/18, постанови слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_2. від 22 грудня 2017 року, не проведено їх аналіз, не перевірено факт виконання вказаних ухвал слідчих суддів /а. с. 19-20/.

28 березня 2019 року постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області Олініченка В.І. кримінальне провадження № 0000083 було закрите на підставі пункту 2 частини першої ст. 284 Кримінального кодексу України, у зв`язку із відсутністю в діяннях прокурорів Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , а також слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_8 ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною другою ст. 382 КК України.

23 травня 2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/3579/19 скасовано постанову заступника начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області Олініченка В.І. від 28 березня 2019 року про закриття кримінального провадження. Ухвала слідчого судді вмотивована тим, що слідчим суддею встановлено, що аналіз документів кримінального провадження свідчить про неналежне проведення досудового розслідування, зокрема: невиконання вказівок, викладених в ухвалі суду від 4 лютого 2019 року. Відтак, обставини кримінального провадження не встановлені та не досліджені в повному обсязі, слідчим не здійсненні всі необхідні слідчі дії. Неповнота висновків, які містяться в постанові про закриття провадження, вказувала на передчасність процесуального рішення слідчого, тому таке підлягало скасуванню /а. с. 21-23/.

27 червня 2019 року постановою заступника начальника слідчого відділу прокуратури Львівської області Олініченка В.І. кримінальне провадження № 0000083 закрито.

7 листопада 2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова у справі № 461/8520/19 скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Львівської області Олініченка В.І. від 27 червня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000083 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою ст. 365, частиною другою ст. 366, частиною другою ст. 382 КК України. В обґрунтування ухвали слідчого судді вказано, що слідчим не вжито всіх необхідних заходів для встановлення істини у справі, оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження від 27 червня 2019 року складена без проведення усіх необхідних слідчих дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у кримінальному провадженні, що свідчить про неповноту проведеного досудового розслідування /а. с. 24-26/.

Згодом ОСОБА_1 отримав лист Львівської обласної прокуратури від 26 грудня 2019 року за результатами досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0001476 та № 0000403 органом досудового розслідування прийнято рішення про їх закриття на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, з яким погодилися Львівська місцева прокуратура № 2 та прокуратура Львівської області /а. с. 27/.

23 грудня 2020 року постановою слідчого Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Гордон Е.С. закрито кримінальне провадження № 0000083 від 13 квітня 2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 365, частиною третьою статті 382, частиною другою статті 366 КК України, на підставі норми пункту 10 частини першої статті 284 КПК України, згідно з яким кримінальне провадження закривається у разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи /а. с. 28-30/.

7 квітня 2021 року ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/2177/21 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Гордон Е. С. від 23 грудня 2020 року відмовлено /а. с. 32-33/.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування".

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач в обгрунтування факту заподіяння йому шкоди зазначив про неотримання ним ефективного засобу юридичного захисту. Така шкода завдана внаслідок протиправних дій уповноважених органів, які виражені у бездіяльності, яка в свою чергу продовжувалась протягом тривалого часу, що спричинило йому відповідні наслідки.

Факт бездіяльності посадових осіб, пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України підтверджується наведеними у тексті цієї постанови ухвалами слідчих суддів під час розслідування кримінального провадження №0000083.

Постановою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Львові, що поширює свою діяльність на Львівську область прокуратури області Вилки С.С. від 09 грудня 2019 року, визначено підслідність кримінального провадження за №0000083 від 13 квітня 2018 року за Територіальним управлінням ДБР, розташованого у м. Львові.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував позов

не лише окремими фактами бездіяльності органів досудового розслідування,

а й посилався на тривалість та неефективність їхньої роботи в цілому, оскільки досудове розслідування тривало починаючи з 2018 року та було закрито постановою від 23 грудня 2020 року у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, а винні особи не притягнуті до кримінальної відповідальності. На підтвердження заявлених вимог надав відповідні докази.

Окремо зазначав, що оскільки 12 грудня 2019 року матеріали кримінального провадження № 0000083 від 13 квітня 2018 року були направлені на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, тому саме на ДБР покладається обов`язок із відшкодування моральної шкоди.

В тексті ухвали слідчого судді від 7 квітня 2021 року зазначено, що з моменту здійснення досудового розслідування слідчим ТУ ДБР у м. Львів з 13 грудня 2019 року по 23 грудня 2020 року останнім не було проведено жодних слідчих та процесуальних дій. Зазначено, також, що слідчий не звертався з клопотанням до слідчого судді про продовження строку досудового розслідування, а тому строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає. З урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов висновку, що доводи скаржника ОСОБА_1 , які викладені у скарзі та надані у судовому засіданні, заслуговують на увагу та є обґрунтованими, однак враховуючи те, що строк досудового розслідування закінчився, такий поновленню не підлягає.

Тобто в самій ухвалі слідчого судді від 7 квітня 2021 року встановлено, що слідчим ТУ ДБР у м. Львів з 13 грудня 2019 року по 23 грудня 2020 року (1 рік), "не було проведено жодних слідчих та процесуальних дій для встановлення обставин кримінального правопорушення, не виконано вимог ухвал слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова, якими були скасовані попередні постанови про закриття кримінального провадження."

Отже судом встановлено, що у кримінальному провадженні №0000083 було змінено підслідність та передано справу 12 грудня 2019 року на розгляд до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, а тому відповідні дії з урахуванням вказівок вказаних в ухвалах наведених вище з 12 грудня 2019 року по 23 грудня 2020 року мали вчиняти саме слідчі ДБР.

В той же час, як встановлено вище, ДБР не було усунуто недоліків зазначених в ухвалах слідчих суддів та не проведено жодних слідчих та процесуальних дій за цілий рік.

Відповідні обставини щодо бездіяльності посадових осіб встановленні процесуальними рішеннями, які містяться в матеріалах справи.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, відтак є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи.

Вирішуючи питання щодо визначення розміру моральної шкоди колегія апеляційного суду виходить з такого.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі "Stankov v. Bulgaria" (Станков проти Болгарії) від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що "причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову".

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити "належний захист" (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі "Smith and Grady v. The UK" (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі "Aksoy v. Turkey" (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, гарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України"). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься "ефективним", якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі "Pelissier and Sassi v France" (Пелісьє і Сассі проти Франції); рішення від 27 червня 1997 року у справі "Philis v. Greece" (Філіс проти Греції)). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначала, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду: від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19 (провадження № 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 (провадження № 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17 (провадження № К/9901/17533/18), від 03 листопада 2021 року у справі № 335/12338/19 (провадження № 61-18525св20), та інших.

Так, на переконання колегії суддів ОСОБА_1. були спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатись до правоохоронних та судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законом, що підтверджується самим встановленим ухвалами суду фактом незаконної бездіяльності.

Визнаючи доведеними підстави позову та стягуючи моральну шкоду на користь ОСОБА_1 колегія апеляційного суду визнає факт заподіяння моральної шкоди діями відповідачів, а саме бездіяльності (тривалої) посадових осіб, пов`язаних з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України, унаслідок чого було завдано шкоду у виді неотримання ефективного юридичного захисту.

Визначаючи розмір моральної шкоди, відшкодування якої підлягає на користь ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходить з характеру та тривалості завданої шкоди, глибини душевних страждань позивача та стану здоров`я, переживань, час, витрачений на захист своїх прав, вимог розумності та справедливості, а також розміри присудження компенсації у подібних справах

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу).

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

Так, у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 638/13898/19 (стягнено моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, тривалість протиправної бездіяльності посадових осіб 2 роки); у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 761/43915/19 (стягнено моральну шкоду у розмірі 3 000 грн, тривалість протиправної бездіяльності посадових осіб 2 роки); у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21 (стягнено моральну шкоду у розмірі 100 000 грн, тривалість протиправної бездіяльності посадових осіб 7 років), у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 193/1132/22 (стягнено моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, тривалість протиправної бездіяльності посадових осіб 5 років).

Тобто за подібних обставин суди стягували від 3 000 грн до 100 000 грн.

Колегія суддів виходить із того, що у самому позові позивачем зазначено про порушення його прав людини в Державі Україна посадовими особами органу державної влади в Україні, принижено честь і гідність, завдано стрес, хвилювання, невизначеність та дискримінацію в кримінальному проваджені.

Під час судового засідання на запитання суду, ОСОБА_1 підтвердив, що його моральні страждання полягають в тому, що він відривається від своїх звичайних занять, змушений їздити до суду, хвилювання та переживання під час судового засідання, замість того, щоб займатись своїми справами та своїм життям, змушений звертатись до відповідних органів, а натомість у відповідь отримав постанову про закриття кримінального провадження.

Щодо визначеної позивачем суми моральної шкоди у розмірі 700 000 грн зазначив, що фактично держава спонукає заявляти такі великі суми, для можливості звернення у майбутньому, в разі незгоди з постановою апеляційного суду, із касаційною скаргою до Верховного Суду.

Апеляційний суд враховує, що безпосередньо дії ДБР (як органу, яким завдано шкоди у цій справі) позивачем було оскаржено лише один раз, що вбачається із ухали слідчого судді від 7 квітня 2021 року, жодних інших доказів щодо оскаржень дій саме ДБР позивачем не наведено. Тому з урахуванням періоду бездіяльності саме цього органу та практики Верховного Суду у подібних справах, а також конкретних обставин саме цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.

Таким чином, колегія суддів, надавши належну правову оцінку доводам позивача та наданим ним доказам, урахувавши обставини щодо періоду тривалого здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000083, бездіяльності посадових осіб, яка полягає у невиконанні своїх обов`язків, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь ОСОБА_1 25 000 грн на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначив із урахуванням обсягу заподіяної шкоди, характеру та тривалості моральних страждань, а також загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності.

Щодо належного відповідача.

З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (див. пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади, зокрема органи досудового розслідування, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (див. постанови Великої Палати Верховного Суду: від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71)).

Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, колегія суддів уважає, що відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування, має бути здійснено за рахунок Держави Україна, яку у цій справі представляв компетентний орган - Державне бюро розслідувань, Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08 вересня 2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 201/1611/22 (провадження № 61-6247св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) та інших.

Доводи відповідача про ненадання позивачем доказів заподіяння йому моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки обставина протиправності діянь слідчих та/або прокурорів не підлягає обов`язковому встановленню в окремому судовому рішенні. Правовідносини в цій справі виникли з факту завдання шкоди. Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд при розгляді цивільної справи самостійно встановлює наявність чи відсутність підстав для відшкодування немайнової шкоди при оцінці наданих сторонами доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, провадження № 12-199гс18 та постанову Верховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі № 639/6667/21, провадження № 61-10971св23).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, ст.374, п. 2 ч. 1 ст.376, ст. ст.381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба