Єдиний унікальний номер судової справи: 2-5558/10
Провадження № 22-ц/812/324/24 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

18 березня 2024 року м. Миколаїв Справа №2-5558/10

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участю: представника Інгульського відділу ДВС Тарасенка К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2024 року, постановлену в приміщенні того ж суду у складі головуючого судді Микульшиної Г.А., за скаргою ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (даліІнгульський відділ ДВС) Пахомової Вікторії Андріївни та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Інгульського відділу ДВС Пахомової В.А. щодо невжиття заходів із зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № 41177156;

- зобов`язати державного виконавця Інгульського відділу ДВС Пахомову В.А. вжити заходи щодо зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №41177156.

Скарга обґрунтувалася тим, що на виконанні в Інгульському відділі ДВС перебуває виконавче провадження № 41177156 з примусового виконання виконавчого листа №2-5558/2010 від 21 лютого 2011 року, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», заборгованості за кредитом в розмірі 84 814,33 грн, державного мита в сумі 848,18 грн та витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн.

03 листопада 2023 року боржник ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Інгульського відділу ДВС із заявою, в якій просив державного виконавця зупинити виконавче провадження, оскільки він проходить військову службу за призовом на час мобілізації на особливий період та надав довідку з військової частини про те, що він дійсно проходить військову службу у В/Ч НОМЕР_1 .

28 листопада 2023 року боржником (його представником) отримано відповідь, згідно якої державний виконавець повідомив, що станом на 16 листопада 2023 року не виявлено підстав для зупинення вчинення виконавчих дій.

Станом на теперішній час, всупереч положень пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець продовжує вчиняти виконавчі дії.

Боржник вважав, що бездіяльністю державного виконавця Пахомової В.А. з невжиття заходів по зупиненню виконавчого провадження порушуються його права.

У відзиві на скаргу представник Інгульського відділу ДВС, заперечуючи проти скарги, посилався на відсутність підстав для зупинення виконавчого провадженнязгідно пункту 1 частини першої статті 34 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки звернення стягнення на доходи чи кошти боржника можливе і за умови проходження боржником військової служби.

Крім того, звернуто увагу суду на те, що виконавче провадження перебуває на виконанні з 16 грудня 2013 року та за цей час божником жодних дій на виконання рішення суду не здійснено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що боржник не подав державному виконавцю докази того, що він перебуває саме на строковій військовій службі або на військовій службі в зв`язку з мобілізацією в особливий період.

При цьому суд першої інстанції вважав такими, що не заслуговують на увагу заперечення Інгульського відділу ДВС проти поданої скарги щодо обов`язковості такого елементу при зупиненні виконавчого провадження як «неможливість проведення виконавчих дій», оскільки, на думку суду, вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні діючого законодавства та не відповідають положенням п. 1 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження», що підтверджено висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 12 жовтня 2023 у справі № 712/16074/17 (провадження № 61-7716св23).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати оскаржувану ухвалу суду й ухвалити нове рішення про задоволення його скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що положення пункту 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» поділено на дві частини, а саме до першої частин можливо віднести боржників, які є військовослужбовцями та проходять строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період. Друга частина передбачає інший випадок для зупинення вчинення виконавчих дій, а саме: якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчий дій неможливо чи на прохання стягувача, який проходить таку службу.

Заявник зазначав, що судом першої інстанції безпідставно була проігнорована надана копія військового квитка заявника з відміткою про те, що він мобілізований (саме на особливий період) до лав ЗСУ з 03 березня 2022 року Указом Президента України про повну мобілізацію №69/2022 від 26 лютого 2022 року. Але судом вірно була встановлена помилковість твердження виконавчої служби, викладеної в письмових запереченнях відділу ДВС щодо обов`язковості такого елементу зупинення виконавчого провадження як «неможливість проведення виконавчих дій».

У відзиві на апеляційну скаргу представник Інгульського відділу ДВС Тарасенко К.В. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу представник Інгульського відділу ДВС посилався на ідентичні з відзивом на скаргу обставини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Інгульського відділу ДВС, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що з 16 грудня 2013 року на виконанні в Ленінському відділі ДВС знаходиться виконавче провадження № 41177156 з виконання виконавчого листа Ленінського районного суду міста Миколаєва № 2-5555/2010 від 21 лютого 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп», заборгованості за кредитом в розмірі 84 814,33 грн., державного мита в сумі 848,18 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120,00 грн.

03 листопада 2023 року боржник ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Інгульського відділу ДВС із заявою про зупинення виконавчого провадження №41177156 у зв`язку з тим, що він перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . Разом із заявою надав довідку від 06 вересня 2023 року №1400 з військової частини, що єфрейтор ОСОБА_1 дійсно перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 .

Листом начальника Інгульського відділу ДВС Терещенко А. представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 повідомлено, що за результатами розгляду його заяви від 03 листопада 2023 року встановлено, що станом на 16 листопада 2023 року не виявлено підстав для зупинення вчинення виконавчих дій.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За правилами пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе чи на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

З аналізу наведеної правової норми випливає, що існує три умови, за наявності яких виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій:

1) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе; або

2) якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе; чи

3) на прохання стягувача, який проходить таку військову службу.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми права дає підстави для висновку, що у цьому випадку словосполучення «якщо згідно з умовами служби проведення виконавчих дій неможливе» застосовується до обох частин речення, які пов`язані сполучником «або». Натомість, сполучник «чи» якраз використаний з метою посилення роздільності перелічуваних підстав. Відповідно, застосовуючи у названій нормі матеріального права сполучник «або», законодавець мав на меті не протиставити одну умову іншій, а вирізнити види проходження боржником військової служби (правовий висновок Верховного Суду, сформований у постановах від 30 листопада 2023 року у справі № 120/875/230, провадження № К/990/15420/23, від 06 грудня 2023 року у справі №583/3097/23, провадження № 61-16360ск23).

Відповідною до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виробі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За такого колегія суддіввважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» щодо необов`язковості такого елементу при зупиненні виконавчого провадження як «неможливість проведення виконавчих дій».Посилання суду на правовий висновок Верховного Суду висловлений у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі №712/16074/17 (провадження№ 61-7716св23) є помилковим, оскільки тій справі, і у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини є різними, у зазначеній справі суд виходив з конкретних обставин справи, та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження того, що відповідно до умов проходження ним військової служби абсолютно немає можливості вчиняти виконавчі дії у виконавчому провадженні №41177156.

Довідка від 06 вересня 2023 року про те, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 , копія воєнного квітка про призив скаржника 03 березня 2022 року до лав ЗСУ Указом Президента України про повну мобілізацію №69/2022 від 26 лютого 2022 року справді є належними доказами факту перебування ОСОБА_1 на військовій службі у лавах Збройних Сил України. Втім, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідно до цих документів немає підстав вважати, що здійснення виконавчих дій щодо стягнення із боржника ОСОБА_1 грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом є неможливим.

Державний виконавець 22 серпня 2023 року постановою звернув стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 , який проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Зважаючи на наведені законодавчі положення, які унормовують можливість державного виконавця здійснювати примусове виконання рішення про стягнення кредитної заборгованості та в дохід держави коштів, прийняте у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, у тому числі шляхом звернення стягнення на майно боржника, апеляційний суд дійшов висновку, що умови служби боржника не свідчили про неможливість проведення державним виконавцем виконавчих дій з метою примусового виконання виконавчого листа.

Суд наголошує на тому, що вчинення таких виконавчих дій, як звернення стягнення на заробітну плату боржника з метою забезпечення виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості за кредитним договором, не потребує безпосередньої участі ОСОБА_1 , його постійної присутності або систематичної явки. Такі дії не можуть перешкоджати проходженню військової служби ОСОБА_1 . Наведені висновки свідчать про безпідставність доводів ОСОБА_1 щодо неможливості одночасного проходження військової служби та вчинення дій щодо повернення заборгованості.

Апеляційний суд дійшов висновку, що саме лише проходження боржником військової служби не є перешкодою для стягнення заборгованості за кредитним договором та інших коштів за виконавчим листом. Оскільки у цій справі боржник хоча і є військовослужбовцем, втім спосіб виконання ним судового рішення не потребує його безпосередньої участі та не створює перешкод для проходження ним військової служби.

За такого доводи відзиву на апеляційну скаргу Інгульського відділу ДВС про можливість проведення державним виконавцем виконавчих дій є слушними.

Крім того, апеляційний суд наголошує, що рішення не виконане боржником, починаючи з 2013 року.

Це доводить недобросовісність заявника та очевидне небажання вчиняти дії задля належного виконання судового рішення. Враховуючи , що на військову службу ОСОБА_1 був мобілізований, починаючи з 03 березня 2022 року, він мав можливість вчинити дії щодо виконання виконавчого листа від 21 лютого 2011 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва, ще до моменту його мобілізації, втім не скористався такою можливістю. Після мобілізації ОСОБА_1 знаючи про наявність відкритого стосовно нього виконавчого провадження, добровільно не вчиняв дій щодо його належного виконання.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що полягає у помилковому тлумаченні пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов у цілому правильних висновків про відмову в задоволенні скарги, проте неправильно застосував приписи пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до приписів частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, судове рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що апеляційним судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження і апеляційна скарга ОСОБА_1 залишається без задоволення, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 367, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2024 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 18 березня 2024 року.