П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 березня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Фазикош Г.В., Куштана Б.П.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2023 року, постановлену суддею Хамник М.М. у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатгаз Збут» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за спожитий природній газ

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про скасування судового наказу, виданого 27.06.2022 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі №308/6859/22. Вважає, що даний наказ має бути скасовано, оскільки відповідно до Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» постачальнику природного газу протягом дії воєнного стану в Україні та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано, постачальнику природного газу забороняється здійснювати будь-які дії щодо примусу побутового споживача до оплати заборгованості, у тому числі подавати судові позови.

У заяві також просила поновити строк на скасування судового наказу, оскільки такий нею отримано 26.09.2023, коли фактично повернулася додому та сусіди віддали їй поштове відправлення суду в якому і містився наказ, яке залишив працівник пошти.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2023 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для скасування судового наказу відмовлено.

Заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу по справі №308/6859/22, виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області від 27 червня 2022 року, повернуто боржнику.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати вказану ухвалу та судовий наказ від 27.06.2022.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд безпідставно дійшов до висновку про відсутність підстав для поновлення строку для скасування судового наказу та не врахував того, що вона була відсутня в м. Ужгороді і отримувала поштовий конверт із судовим наказом від сусідів тільки 26.09.2023 після повернення. При цьому судом не враховано того, що в матеріалах справи міститься супровідний лис про направлення їй судового наказу у справі №308/4244/22 і такий згідно рекомендованого поштового повідомлення отримано 09.05.2023.

Також вважає, що судом не враховано того, що відповідно до Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» постачальнику природного газу протягом дії воєнного стану в Україні та шести місяців після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано, постачальнику природного газу забороняється здійснювати будь-які дії щодо примусу побутового споживача до оплати заборгованості.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 червня 2022 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі №308/6859/22 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатгаз Збут» суму заборгованості за спожитий газ у розмірі 25337,91грн, який набрав чинності 26.05.2023.

Згідно з повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення, копія судового наказу у справі №308/6859/22 була отримана ОСОБА_1 особисто 09.05.2023.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Підставами для поновлення строку є поважні причини, які унеможливлювали подання відповідної заяви протягом вищезазначеного у процесуальній нормі строку.

При цьому, поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення заявника, і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Нормами статті 170 ЦПК України визначені форма і зміст заяви про скасування судового наказу та строки її подання.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 170 ЦПК України, до заяви про скасування судового наказу додається клопотання про поновлення пропущеного строку, якщо заява подається після спливу строку, передбаченого ч. 1 ст. 170 ЦПК України.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Отже, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції, встановивши, що заявник копію оскаржуваного судового наказу отримала 09.05.2023 року (а.с.18), а в суд із заявою про скасування цього наказу звернувся лише 02.10.2023, тобто майже через п`ять місяців після отримання судового наказу, при цьому строк подачі заяви про скасування судового наказу, встановлений законом - 15 днів з дня вручення копії наказу, доказів поважності причин значного пропуску строку суду не надала, а відтак суд першої інстанції на законних підставах відмовив у поновленні пропущеного процесуального строку.

Посилання апелянта на те, що вона була відсутня за місцем проживання та поштовий конверт із судовим наказом отримано сусідами не підтверджено жодними доказами, а тому не можуть бути підставною для визнання поважності пропуску строку.

Доводи про те, що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення їй судового наказу, який виданий в іншій справі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до ухвалення незаконного судового рішення, тому відсутні підстави для скасування ухвали суду.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 368, 375, 381-384, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 жовтня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 березня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді