печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Печерський районний суд м. Києва

в складі головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - ОСОБА_3 ,

дитини - ОСОБА_4 ,

свідка - ОСОБА_5 ,

свідка - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтави ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

10.11.2023 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому останній просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_7 відносно малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків та, як наслідок вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини.

16 листопада 2023 року суддею Печерського районного суду м. Києва Ільєвою Т.Г. було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

16 січня 2024 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено судове засідання з розглядом справи по суті.

У встановлений судом строк відповідачем не було подано відзив на позовну заяву. Відповідач, яка належним чином повідомлена про відкриття провадження по справі за місцем реєстрації та проживання, у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, проте не скористалася своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач в судовому засіданні позовні вимог підтримав та просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином, заяв, клопотань, до суду не подано.

Представник третьої особи надав суду пояснення, відповідно до яких службою у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради здійснюється нагляд за сім`єю ОСОБА_8 з 2017 року. Оскільки дитина виховується в неповній сім`ї, проживає з батьком. З 2018 року матір дитину не відвідує та ним не цікавиться.

Виконавчим комітетом Київської районної в м. Полтаві ради, суду направлено Рішення № 395 від 27 грудня 2023 року, про затвердження висновку виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У висновку міститься інформація про те, що ОСОБА_7 не відвідує сина ОСОБА_4 , 2011 року народження, не цікавиться його життям, не бере участі у його вихованні, догляду за ним, не займається його лікуванням та розвитком, утриманням, не спілкується з ним.

Відповідно до характеристики на дитину зі школи - Наукового ліцею № 3 Полтавської міської ради, характеризується дитина ОСОБА_4 виключно позитивно та його навчанням опікується лише батько ОСОБА_1 , матір дитини, ОСОБА_7 у ліцеї не з`являлась.

Допитана в суді свідок ОСОБА_6 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) надала суду пояснення про те, що знає позивача, відповідача та їх сина з 2016 року. Допомагає позивачу з домогосподарством та доглядом за дитиною. Є хатньою робітницею. Свідок повідомила суд про те, що після розлучення позивача та відповідача, їх син ОСОБА_4 залишився проживати з батьком. З 2017 року матір дитину не відвідує та з ним не спілкується, дитину не утримує. Всі обов`язки в сім`ї, які стосується ОСОБА_4 здійснює його батько. Повідомила суд про те, що з 2016 року її номер телефону не змінювався і є відомий відповідачу. Однак з 2017 року відповідач їй не телефонувала та сином не цікавилась.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_5 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 ), надав суду пояснення про те, що знає позивача, відповідача та їх сина з 2016 року. Працює водієм. В його обов`язки також входить перевезення сина ОСОБА_4 до шкільних, позашкільних закладів. Тому йому відомо, що з 2017 року ОСОБА_10 проживає з батьком. Матір дитини, ОСОБА_7 з 2017 року до сина не приїздить та з ним не спілкується, дитині не телефонує, ним не цікавиться. Всі обов`язки щодо дитини виконує його батько ОСОБА_1 . Повідомив суд про те, що з 2016 року його номер телефону не змінювався і є відомий відповідачу. Однак з 2017 року відповідач йому не телефонувала та сином не цікавилась.

Неповнолітня дитина, ОСОБА_4 , 2011 року народження, надав суду в судовому засіданні пояснення про те, що маму не бачив 7 років. За цей період часу йому мама не телефонувала, до нього не приїздила, з ним не спілкувалась. До школи чи на гуртки не приходила. Його життям не цікавилась. На даний час він усвідомлює, яка справа слухається та не заперечує щодо позбавлення батьківських прав його мами, оскільки фактично вони є вже чужими людьми. Повідомив, що жити в сім`ї батьком йому добре. Батько проводить з ним багато часу та приділяє йому достатньо уваги. Також розповів про те, що з ними проживає ОСОБА_11 та її син, якого він вважає своїм зведеним братом.

Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини , її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Судовим розглядом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_7 28 січня 2011 року був зареєстрований шлюб Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, про що зроблено запис у книзі реєстрації за № 52.

За час шлюбу в позивача та відповідача народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 03 липня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Цим же рішенням визначено місце проживання дитини, ОСОБА_4 , з батьком ОСОБА_1 . Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2017 року та Постановою Верховного суду від 12 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Полтава від 13 березня 2018 року стягнуто аліменти з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 930 гривень щомісячно, починаючи з 28 лютого 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Однак, рішення суду відповідач ОСОБА_7 не виконує, дитину не утримує, аліменти не сплачує.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 квітня 2019 року встановлено графік спілкування відповідача ОСОБА_7 з сином першої та третьої п`ятниці кожного місяця у присутності батька, ОСОБА_1 , протягом однієї години, без від`їзду з м. Полтави.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року встановлено час спілкування ОСОБА_7 з сином першої та третьої п`ятниці кожного місяця у присутності батька, ОСОБА_1 , протягом чотирьох години, без від`їзду з м. Полтави. Однак, вказане вище рішення суду відповідач ОСОБА_7 також не виконувала, на спілкування з сином не приїздила, повністю самоусунулась з його життя, що підтверджується заявою ОСОБА_1 від 19 вересня 2019 р., 05 лютого 2020 р., 30 вересня 2021 р. до Київської районної ради в м. Полтаві, актами служби у справах дітей про забезпечення батьком умов для спілкування матері і дитини та відсутність у визначений судом час прибуття матері для спілкування з дитиною від 20 вересня 2019 р., 04 жовтня 2019 р., 18 жовтня 2019 р., 15 листопада 2019 р., 05 грудня 2019 р., 20 грудня 2019 р., 17 січня 2020 р., 07 лютого 2020 р., 21 лютого 2020 р., 06 березня 2020 р.; листом заступника Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради від 29.10.2021 р., акти обстеження умов проживання від 08.10.2021 р., 27 жовтня 2021 р., 21 червня 2023 р.

Як стверджує позивач, вказані дії відповідача призвели до розірвання будь яких зв`язків між матір`ю та дитиною. На підтвердження вказаного, позивачем також надано висновок психолога за результатами проведеного психологічного обстеження ОСОБА_4 , 2011 року народження. Відповідно до висновків за результатами психологічного обстеження:

- на момент проведення обстеження рівень інтелектуального та психологічного розвитку ОСОБА_12 відповідає віковій нормі;

- ОСОБА_10 здатний самостійно, послідовно, усвідомлено описувати дії, події, обставини, які відбуваються з ним, висловлювати власну позицію щодо таких подій, а також щодо людей, з якими він пов`язаний. ОСОБА_4 здатний сприймати обставини, що мають значення у справі, і давати про них відповідні показання;

- ОСОБА_10 хоче проживати з батьком ОСОБА_13 . Це рішення ОСОБА_12 є усвідомленим та постійно існуючим протягом тривалого часу;

- ставлення ОСОБА_12 до дій, поведінки та особистості матері, на момент обстеження, негативне. ОСОБА_4 розчарований поведінкою матері, її ухилами від зустрічей з ним і вважає це неправильним. Розмовляти і зустрічатися з мамою ОСОБА_4 відмовляється. Спілкування з матір`ю без власного бажання може призвести до підвищення рівня напруги, стресу і, з високою вірогідністю, психічної травми;

- до батька у ОСОБА_12 сформовано надійний тип прив`язаності, що свідчить про його значимість як дорослого для дитини. Батько задіяний у всіх важливих життєвих процесах хлопця. ОСОБА_4 включає батька до кола сім`ї, визнає його автритетом та орієнтується на нього. До матері сформовано тривожно-уникаючий тип прив`язаності. ОСОБА_14 не включає її до кола сім`ї та не бажає залишатися з нею;

- на момент обстеження авторитетом для ОСОБА_12 є батько, саме виховання від батька, думка батька є важливими для дитини при формуванні світогляду, способу життя. ОСОБА_14 не сприймає матір як особу, яка могла б показувати приклад поведінки у суспільстві, сприймає її виключно негативно, авторитет матері повністю відсутній;

- ОСОБА_4 достатньо самостійний та розвинений для усвідомлення власних потреб і бажань без стороннього впливу. Вплив, що виходить за межі власних потреб і бажань, викликає в нього супротив. Під час обстеження не виявлено ознак впливу одного із батьків чи інших осіб на формування у ОСОБА_4 волевиявлення щодо місця проживання та оцінки і ставлення до матері. Думка і волевиявлення ОСОБА_4 сформовані на підставі об`єктивних фактів і подій, які він сприймає особисто, не зі слів одного з батьків чи інших осіб;

- ОСОБА_4 хоче проживати з батьком. Протягом багатьох років він не відчував любові та турботи зі сторони матері. Згадка про неї не викликає у хлопця ніяких емоцій, лише байдужість, оскільки, зі слів ОСОБА_4 , мати вже багато років не цікавиться його життям. Умови виховання та проживання з батьком позитивно впливають на інтелектуальний розвиток, емоційний стан та благополуччя хлопця;

- тривалу відсутність матері у житті ОСОБА_4 можна ідентифікувати як елемент травматизації психічного стану дитини, а будь-яке втручання в життя дитини після такої відсутності - як психологічне насильство з боку матері. Оскільки батьки є для дітей найближчими людьми, вони суттєво впливають на їх розвиток та психологічне благополуччя. Прояви психологічного насильства щодо дитини можуть суттєво вплинути на подальший розвиток ОСОБА_4, оскільки ці дії травмують психіку та порушують базову довіру до оточуючого світу.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Так, суд дійшов висновку, що відповідач безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення.

Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні. Відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною продовж тривалого часу, що є складовою для нормального самоусвідомлення.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Також, зазначене підтверджується рішенням комісії з питань захисту прав дитини від 25.12.2023, виконавчого комітет Київської районної в м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування, яким рекомендовано за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, згідно вказаного висновку вбачається, що ОСОБА_7 не відвідує сина ОСОБА_4 , 2011 року народження, не цікавиться його життям, не бере участі у його вихованні, догляду за ним, не займається його лікуванням та розвитком, утриманням, не спілкується з ним.

Відповідно до характеристики на дитину зі школи - Наукового ліцею № 3 Полтавської міської ради, характеризується дитина ОСОБА_4 виключно позитивно та його навчанням опікується лише батько ОСОБА_1 , матір дитини, ОСОБА_7 у ліцеї не з`являлась.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Відповідно до положень ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На підставі ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з статтею 32 Основного Закону України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

У рішенні по справі «Хант проти України» п. 54 зазначено, що суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden») і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, батько протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку своєї доньки, ухилявся від виконання своїх обов`язків по їх вихованню: не піклувався про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з донькою, необхідному для їх нормального самоусвідомлення.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З врахуванням зазначеного позов підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача доведено, що відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини, а іншого стороною відповідача не було спростовано.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Керуючись ст. ст. 19, 141, 150, 164, 165 СК України, ст. ст. 2, 4, 5, 13, 19, 34, 76-82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268,280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві радипро позбавлення батьківських прав, - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_7 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073 (тисячу сімдесят три) грн. 60 коп.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, , 36014, м. Полтава, вул. Маршала Бірюзова, буд. , тел.: (0532) 60 62 85, 56 96 77, 7 50 34, 2 48 03, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 05.03.2024.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА