ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2976/24 Справа № 193/1148/20 Суддя у 1-й інстанції - Томинець О.В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.

учасники справи:

позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу № 193/1148/20 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки,

за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ,

на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року (суддя Томинець О.В.), ухвалене в приміщенні Софіївського районного суду Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 28 листопада 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В жовтні 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 20 січня 2010 року було укладено договір № 7 про оренду земельної ділянки площею 9,9 га, за кадастровим номером :01:002:0005, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Криворізького (Софіївського) району Дніпропетровської області. Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що він укладений строком на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.15 липня 2014 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 10 згідно з якою вони продовжили строк дії договору ще на 5 років, тобто до 20 січня 2020 року.Орендар ФОП ОСОБА_1 , не менш як за місяць до закінчення строку дії договору, зокрема 16 грудня 2019 року направив орендодавцеві листа про своє переважне право на продовження строку дії договору та додав до цього листа проект відповідної додаткової угоди за № 12 від 16 лютого 2019 року. Але відповідач ОСОБА_2 , отримавши названий лист 15 січня 2020 року, не повідомила позивача про прийняте рішення.

Посилаючись на те, що він належним чином виконував свої обов`язки за договором оренди землі, після закінчення строку дії договору оренди землі продовжував користуватися земельною ділянкою, заперечень у поновлені строку договору від орендодавця він не отримував й акт приймання-передачі земельної ділянки щодо її повернення сторони не підписували, просив суд визнати укладеною додаткову угоду за № 12 від 16 грудня 2019 року, за умовами якої договір оренди земельної ділянки продовжити ще на 10 років, тобто до 20 січня 2030 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Судове рішення мотивоване тим, що переважне право на продовження оренди ФОП ОСОБА_1 з боку відповідача орендодавця ОСОБА_2 не було порушено, оскільки позивачем не дотримано процедуру реалізації свого переважного права. Так, у наданій суду додатковій угоді ФОП ОСОБА_1 зазначив інші умови, ніж передбачено договором оренди землі від 20 січня 2010 року, зокрема запропонував збільшити строк дії договору удвічі. На зміну вказаної умови необхідна згода сторін, що узгоджується зі змістом частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі», тоді як між сторонами така згода досягнута не була. Крім того, відповідно до листа-повідомлення орендаря, влітку 2019 року письмово повідомила орендаря ФОП ОСОБА_1 про намір не продовжувати із ним орендні відносини після закінчення строку дії договору оренди № 7.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що орендодавцем відповідачем ОСОБА_2 було порушено преважне право позивача як орендаря на укладення додаткової угоди до попереднього договору оренди землі, укладеного між сторонами. Даним правом позивач скористався належним чином, надіславши орендодавцю з рекомендованим повідомленням про вручення листа від 16 грудня 2019 року із проектом додаткової угоди № 12 до договору оренди. Однак орендодавець відповідач ОСОБА_2 , яка отримала зазначеного листа 20 грудня 2019 року, тобто до спливу дії останнього договору оренди землі, грубо порушила вимоги ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції станом на 21 жовтня 2019 року, яка передбачає обов`язок орендодавця, який отримав лист-повідомлення направити орендарю результати розгляду такого листа-пропозиції, або укласти додаткову угоду протягом одного місяця, або надати заперечення чи відмову. Відсутність реакції на лист-повідомлення орендар розцінив як згоду, тим більше, що орендодавець не просив повернути йому передану земельну ділянку по Акту, однак оскільки додаткова угода не була укладена, це свідчило про зволікання, тому орендар звернувся до суду з відповідним позовом. Вказує на те, що за попередньою угодою визначено строк дії договору 10 років, а тому зміна істотних умов не відбулася. Суд першої інстанції не надав належної оцінки цим обставинам справи на дійшов помилкового висновку, що переважне право оренди позивача не порушено. Крім того, одним з доводів апеляційної скарги зазначено, що суд порушив вимоги процесуального законодавства, зокрема, статті 265 ЦПК України, коли залишив позовні вимоги без задоволення, а повинен був або задовольнити або відмовити у позові. Просив також стягнути з відповідача судові витрати, розмір яких повідомить додатково.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, від неї надійшла заява про відкладання розгляду справи в зв`язку з її хворобою.

Відповідно до вимог статті 129 Конституції України, статті 2 Цивільного процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладання розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є, не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Враховуючи те, що представником позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона хворіє, строк розгляду справи закінчуються, явка до апеляційного суду є необов`язковою, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ДП №105682 від 27 квітня 2004 року, є власницею земельної ділянки площею 9,9 га, за кадастровим номером :01:002:0005, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нововасилівської сільської ради Криворізького (Софіївського) району Дніпропетровської області (том 1 а.с.11).

20 січня 2010 року між ОСОБА_2 , як орендодавцем, та ФОП ОСОБА_1 , як орендарем, було укладено договір оренди вказаної вище земельної ділянки строком на п`ять років (том 1 а.с.12).

Пунктом 43 цього договору передбачено набрання ним чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Державна реєстрація договору здійснена 18 березня 2010 року у Софіївському відділі Дніпропетровської регіональної філії ДП «ЦДЗК», про що вчинено запис за №66.

Згідно із пунктом 8 цього договору оренди землі, після закінчення строку його дії орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

15 липня 2014 року між сторонами було укладено додаткову угоду за № 10 згідно до умов якої вони погодилися продовжили строк дії договору фактично ще на 5 років, оскільки зазначили, що договір від 20 січня 2010року дійсний до 20 січня 2020 року. Також за умовами цієї угоди сторони дійшли згоди щодо збільшення орендної плати (том 1 а.с.18).

Вказана додаткова угода зареєстрована 22 вересня 2015 року державним реєстратором Софіївського РУЮ Дніпропетровської області Товстухою Ю.М. (том 1 а.с.19).

До закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки позивач, з метою реалізації свого переважного права щодо поновлення договору оренди, 16 грудня 2019 року направив орендодавцю ОСОБА_2 лист-повідомлення з пропозицією відносно поновлення договору оренди з проектом додаткової угоди № 12 (том 1 а.с.20).

Надані докази направлення цього листа-повідомлення з описом вкладення у якому містилися сам лист-повідомлення про поновлення договору від 16 грудня 2019 та додаткова угода № 12 від 16 грудня 2019 (том 1 а.с.22).

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення видно, що цей лист орендодавець ОСОБА_2 отримала 20 грудня2019 (том 1 а.с.178).

У додатковій угоді № 12 від 16 грудня 2019 року до договору оренди земельної ділянки за № 7 від 20 січня 2010 року орендарем запропоновано ОСОБА_2 поновити вказаний договір ще на 10 років, тобто продовжити строк його дії до 20 січня 2030 року. Крім того встановити розмір орендної плати 35 000 грн. на рік з вирахування податку з доходів орендодавця, податку на землю та військового збору з можливістю, які і раніше, проведення розрахунків у натуральній формі за бажанням орендодавця (том 1 а.с.21).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що переважне право на продовження оренди ФОП ОСОБА_1 з боку відповідача орендодавця ОСОБА_2 не було порушено, оскільки позивачем не дотримано процедуру реалізації свого переважного права. Так, у наданій суду додатковій угоді ФОП ОСОБА_1 зазначив інші умови, ніж передбачено договором оренди землі від 20 січня 2010 року, зокрема запропонував збільшити строк дії договору удвічі. На зміну вказаної умови необхідна згода сторін, що узгоджується зі змістом частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі», тоді як між сторонами така згода досягнута не була. Крім того, відповідно до листа-повідомлення орендаря, влітку 2019 року письмово повідомила орендаря ФОП ОСОБА_1 про намір не продовжувати із ним орендні відносини після закінчення строку дії договору оренди № 7.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Положеннями статі 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції що діяла на час спірних правовідносин) визначено переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк.

Відповідно до частин 1-5 статті 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції що діяла на час спірних правовідносин) після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі.

До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору.

При укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. Уразі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Отже, відповідно до процедури, визначеної статтею 33 Закону України «Про оренду землі» для поновлення договору оренди землі, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 159/5756/18 (провадження № 14-99цс20) вказано, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі» було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою - п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

За змістом частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі»,уразі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Як слідує із наданої позивачем додаткової угоди ФОП ОСОБА_1 зазначив інші умови, ніж були передбачені договором оренди землі від 20 січня 2010 року, зокрема запропонував збільшити строк дії договору удвічі.

На зміну вказаної умови необхідна згода сторін, що узгоджується зі змістом частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі», тоді як між сторонами така згода досягнута не була.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що за попередньою угодою визначено строк дії договору 10 років, а тому зміна істотних умов не відбулася, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки за основним договором від 20 січня 2010 року договір укладено строком на 5 років, після чого за додатковою угодою від 15 липня 2014 року строк дії договору продовжено до 20 січня 2020 року, тобто теж на 5 років.

Крім того суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене у разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні в суді першої інстанції, позивач ФОП ОСОБА_1 після закінчення строку дії договору припинив використовувати земельну ділянку. Більш того, встановлено, що відповідач належну їй земельну ділянку в оренду більше нікому не передавала, а самостійно стала її обробляти.

Про це свідчать надані відповідачем суду першої інстанції договір про надання сільськогосподарських послуг з обробітку земельної ділянки ОСОБА_2 сільськогосподарською технікою ФОП ОСОБА_4 , що укладений між ними 23 березня 2023 року та довідка виконкому Вакулівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року (том 1 а.с.64-66,110).

Крім того, про факт не укладення відповідачем договору оренди земельної ділянки з іншим орендарем свідчить те, що для забезпечення цього позову за ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року було заборонено всім суб`єктам державної реєстрації здійснювати реєстраційні дії щодо спірної земельної ділянки (том 1 а.с. 50-51). Проте, з часу припинення дії договору оренди земельної ділянки (20 січня 2020 року) й до вжиття вищевказаних заходів забезпечення позову, відповідач не укладала договір оренди землі з іншим орендарем, хоча і мала таку можливість.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду підлягає скасуванню через зазначення в резолютивній частині про залишення позовних вимог без задоволення, оскільки згідно пункту 1 частини 5 статті 265 ЦПК суд повинен був зазначити про відмову в задоволенні позову або про його задоволення повністю або частково, оскільки дане процесуальне порушення не призвело до викривлення змісту рішення по суті і не є обов`язковою підставою для скасування оскарженого рішення згідно до вимог часини 3 статті 376 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: Я.М.Бондар

В.П.Зубакова