ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2954/24 Справа № 210/3724/23 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н.А. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 210/3724/23 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення моральної шкоди, в зв`язку з ушкодженням здоров`я,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 грудня 2023 року (суддя Літвіненко Н.А.), ухвалене в приміщенні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 13 лютого 1975 року по 14 липня 1997 року він пропрацював упорядником вагонів на підприємстві відповідача. 14 липня 1997 року був звільнений з підприємства відповідача за станом свого здоров?я по ст. 40 п.2 КЗпП України. 16 березня 1997 року з позивачем на підприємстві відповідача стався нещасний випадок та зв?язку із нещасним випадком позивачу був встановлений діагноз: Синдром тривалого затиснення лівої стопи, відкритий вивих плюсневої кістки з ушкодженням велико-берцової артерії. Висновком МСЕК від 14 липня 1997 року позивачу первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності по нещасному випадку, позивача визнано інвалідом 2 групи. При наступних переоглядах, з 1998 року по 2013 рік позивачу встановлювали 35% втрати професійної працездатності з 2 групою інвалідності. 27 серпня 2013 року позивачу безстроково було встановлено 25% втрати професійної працездатності. За наслідком встановлення втрати працездатності, позивач переносить моральні страждання та переживання, оскільки сумлінно та добросовісно тривалий час свого життя пропрацював на підприємстві - відповідача, а відповідач порушував законодавство про охорону праці, що призвело до нещасного випадку, втрати значної кількості моєї професійної працездатності, тому просив відшкодувати моральну шкоду, заподіяну тяжким ушкодженням здоров`я, в розмірі 150 000 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, у розмірі 125 000 грн, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 250 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач переносить моральні страждання, оскільки позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, що призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту нещасного випадку та втрати професійної працездатності. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу в сумі 125 000 грн, суд першої інстанції виходив з засад розумності, виваженості та справедливості, і з урахуванням характеру та обсягу душевних та фізичних страждань позивача, тривалості перенесених страждань; змін в житті, викликаних втратою професійної працездатності, зокрема 45% втрати працездатності первинно, 2 групи інвалідності безстроково, тобто невідворотності та сталості наслідків від нещасного випадку протягом тривалого часу, а так само і тривалості трудових відносин між сторонами у справі.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, позивач ОСОБА_1 посилається на неврахування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду змінити, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди до 150 000 грн.

Відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити визначивши розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 40 000 грн.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСІБ, ЯКІ ПОДАЛИ АПЕЛЯЦІЙНІ СКАРГИ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер, тривалість та глибину фізичних і моральних страждань позивача, стан його здоров`я, істотність вимушених змін у його житті та наслідків, що наступили внаслідок втрати професійної працездатності, а також ступінь вини відповідача. З урахуванням того, що позивачу вперше 14 липня 1997 року встановлено стійку втрату професійної працездатності, визнано інвалідом 2 групи, незворотності негативних змін у здоров`ї позивача та неможливості відновлення попереднього стану професійної працездатності, стану здоров`я, а також тривалість страждань понад 27 років, позивачу завдано значної моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 150 000 грн.

Представник ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що визнання нещасного випадку таким, що пов?язаний з виробництвом, не призюмує вину роботодавця, внаслідок чого не можна покладати на відповідача обов`язок з відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди. Визнання нещасного випадку таким, що пов?язаний з виробництвом, є підставою для виплати потерпілому страхової виплати, а не тягне за собою покладення на роботодавця обов?язку із відшкодування моральної шкоди. На думку відповідача, факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан потерпілого, розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивача.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від учасників справи відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_1 з 13 лютого 1975 року по 14 липня 1997 року пропрацював упорядником вагонів на підприємстві відповідача, а саме Криворізький державний гірничо-збагачувальний комбінат «Криворіжсталь» надалі ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг».

14 липня 1997 року був звільнений з підприємства відповідача за станом свого здоров?я по ст.40 п.2 КЗпП України.

16 березня 1997 року з позивачем, при виконанні трудових обов?язків, стався нещасний випадок в результаті якого він отримав трудове каліцтво.

19 березня 1997 року комісією було складено Акт про нещасний випадок № 17/2.

Відповідно до пункту 11 Акту №17/2 по команді чергової по станції, локомативно-складацька бригада (складач поїздів ОСОБА_1 і машиніст тепловоза ОСОБА_2 ), виконувала маневрову роботу по обслуговуванню вогнерізного відділення Копрового цеху. Після заїзду з составом, складанним з 8-ми вагонів, на залізничну колію №2, складач поїздів ОСОБА_1 приступив до відчеплення ххвістового вагону № 5094 від решти вагонів. Але розчеплення не відбулося через несправність автозчепу. Тоді ОСОБА_1 , порушуючи вимогу п. 2.2.19 «Інструкції з охорони праці для працівників служби експлуатації ЗЦ-І», намагався відчепити вагон за допомогою арматури, стоячи на автозчепі вагону і одночасно даючи сигнал машиністу по рації на рух состава для стиску автозчепів вагонів. У момент стиску автозчепів стопа лівої ноги зковзнула з автозчепу і була затиснута між голів і розеткою автозчепа. При цьому ОСОБА_1 отримав синдром тривалого здавлення лівої стопи, відкритий вивих І-У плюснових кісток з ушкодженням велико-берцової артерії. Освітлення відповідає санітарним нормам.

Відповідно до п. 11.3 Акту № 17/2 причиною нещасного випадку є експлуатація несправного устаткування; порушення трудової і виробничої дисципліни складачем поїздів ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 13.2 Акту №17/2, вина підприємства: в особі керівників і спеціалістів, визначених порушенням нормативного акту про охорону праці; вина ОСОБА_1 полягає в порушенні вимог п.2.2.19 «Інструкції з охорони праці для працівників служби експлуатації ЗЦ-І».

Висновком МСЕК від 14 липня 1997 року позивачу первинно встановлено 45% втрати професійної працездатності по нещасному випадку, позивача визнано інвалідом 2 групи.

Висновком МСЕК від 27 серпня 2013 року позивачу повторно встановлено втрату працездатності у розмірі 25 % та позивача визнано інвалідом 2 групи з 01 серпня 2013 року безстроково.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Апеляційна скарга ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач переносить моральні страждання, оскільки позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, що призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту нещасного випадку та втрати професійної працездатності. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу в сумі 125 000 грн, суд першої інстанції виходив з засад розумності, виваженості та справедливості, і з урахуванням характеру та обсягу душевних та фізичних страждань позивача, тривалості перенесених страждань; змін в житті, викликаних втратою професійної працездатності, зокрема 45% втрати працездатності первинно, 2 групи інвалідності безстроково, тобто невідворотності та сталості наслідків від нещасного випадку протягом тривалого часу, а так само і тривалості трудових відносин між сторонами у справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди через отримані останнім при виконанні трудових обов`язків професійних захворювань. Разом з тим, апеляційний суд вважає частково обґрунтованими доводи позивача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що, в наслідок нещасного випадку на виробництві, ОСОБА_1 отримав ушкодження та втратив професійну працездатність з приводу чого звертався до медичних закладів і МСЕК для визначення відсотку втрати такої працездатності.

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із статтею 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Згідно з пунктом 1 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, спричиненої працівникові ушкодженням здоров`я, в зв`язку із виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.1993 року № 472, що діяли на час виникнення правовідносин, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків (надалі ушкодження здоров`я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди. Доказом вини власника можуть бути: акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання; висновок службових осіб (органів), які здійснюють контроль і нагляд за охороною праці та дотриманням законодавства про працю, або профспілкового органу щодо причин ушкодження здоров`я; медичний висновок про професійне захворювання; вирок або рішення суду, постанова прокурора, висновок органів дізнання або попереднього слідства; рішення про притягнення винних осіб до адміністративної або дисциплінарної відповідальності; рішення органів соціального страхування про відшкодування власником витрат на допомогу працівникові в разі тимчасової непрацездатності у зв`язку з ушкодженням здоров`я; показання свідків та інші докази.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв`язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

У справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

У справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у справі № 210/5258/16-ц, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я , визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги позивача щодо необґрунтовано заниженого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача, у зв`язку з чим, вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (200 000,00 грн) не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості в його ситуації.

Так, колегією суддів встановлено, що позивач зазнав фізичну біль, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить з такого: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Якщо втрачене здоров`я , то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачеві моральної шкоди буде 150 000 грн.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів щодо обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричиненої моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними. Крім того, чинним законодавством не передбачено будь-яких методик розрахунку при визначенні розміру моральної шкоди. Розмір визначається у кожному конкретному випадку окремо, а тому колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на судову практику з розгляду подібних справ.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, враховуючи обставини в даній справі, та приймаючи до уваги, втрату позивачем професійної працездатності первинно, що в процентному вираженні становить, 45 %, встановлення 2 групи інвалідності та характер немайнових втрат, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити такий розмір з 125 000 грн до 150 000 грн.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивача, то і в частині розміру судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, які слід стягнути з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави, рішення суду підлягає зміні з 1 250 грн до 1 500 грн.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги позивача з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 2 250 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 грудня 2023 року змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 з 125 000 гривень до 150 000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень, відповідно, збільшивши розмір судового збору, стягнутого з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави з 1 250 гривень до 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави витрати по сплаті судового збору, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 2 250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді Я.М.Бондар

В.П.Зубакова