Справа номер 14-7238/2009 Головуючий суду першої інстанції Чулуп О. С.
Провадження номер 22-ц/812/467/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Самчишиної Н. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л. Д.,

за участі представника Заводського ВДВС м.Миколаєва Щербатюка А. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2024 року, постановлену за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державних виконавців Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заявлених вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду зазначену вище скаргу, яку обґрунтовував наступним.

Заявник зазначав, що на виконанні Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі Заводський ВДВС м.Миколаєва) перебували виконавчі провадження №18602373 та №40105625 про стягнення з нього грошових коштів.

Заявник стверджував, що виконав всі свої грошові зобов`язання перед стягувачами.

Разом з тим, намагаючись здійснити продаж належної йому квартири, він дізнався про наявність арештів на все належне йому майно, які було накладено постановами державних виконавців від 02 квітня 2010 року у виконавчому провадженні №18602373 та від 09 жовтня 2013 року у виконавчому провадженні №40105625.

ОСОБА_1 вказував, що в нього відсутні будь-які боргові зобов`язання та відкриті відносно нього виконавчі провадження, а тому наявність арешту його майна, порушує його право власності.

З метою скасування вказаних постанов про арешт його майна заявник звертався до Заводського ВДВС м.Миколаєва, який відмовив йому у задоволенні його вимог через наявність на думку відділу у нього невиконаних грошових зобов`язань перед стягувачами та Заводським ВДВС м.Миколаєва щодо сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Посилаючись на те, що немає заборгованості перед стягувачами у рамках виконавчих проваджень №18602373 та №40105625 і відкритих виконавчих проваджень щодо стягнення з нього виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, ОСОБА_1 просив: 1) визнати неправомірною бездіяльність Заводського ВДВС м.Миколаєва щодо відмови зняти арешт з належного йому нерухомого майна; 2) скасувати арешти майна та заборони на його відчуження, накладені постановами державних виконавців від 02 квітня 2010 року у виконавчому провадженні №18602373 та від 09 жовтня 2013 року у виконавчому провадженні №40105625.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки заявником не було надано доказів сплати виконавчого збору у виконавчих провадженнях №18602373 та №40105626 та належних доказів про відсутність заборгованості перед стягувачем за кредитним договором №0 від 09 квітня 2008 року, то відсутні підстави для скасування арешту майна ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, просив ухвалу суду скасувати.

Апелянт зазначав, що в нього відсутня заборгованість за кредитними договорами, на підтвердження чого він надавав письмові повідомлення АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «КейКолект», в яких ними підтверджено відсутність боргів перед ними.

Щодо необхідності сплати виконавчого збору ОСОБА_1 зазначав, що оскільки постанови державного виконавця про стягнення цих сум не були пред`явлені до виконання, а розмір виконавчого збору мав би визначатися на підставі реально стягнутих виконавчою службою коштів, чого зроблено не було, то відсутні підстави для сплати ним цих сум.

Доводи інших учасників справи

Заводський ВДВС м.Миколаєва проти задоволення апеляційної скарги заперечував вказуючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність скарги ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2009 року у справі №14-7238/09 з ОСОБА_1 на користь АКІБ «Укрсиббанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №0 від 07 травня 2007 року у сумі 372 437,15 грн та за кредитним договором №0 від 24 грудня 2007 року у солідарному порядку з ОСОБА_2 у сумі 292 275,26 грн. Також з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто на користь АКІБ «Укрсиббанк» судові витрати по 975 грн з кожного.

02 квітня 2010 року заступником начальника Заводського ВДВС м.Миколаєва було відкрито виконавче провадження №18602373 з виконання виконавчого листа №14-7238/2009 від 26 лютого 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» 293 250,26 грн.

Цього ж дня державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника.

25 квітня 2014 року заступником начальника Заводського ВДВС м.Миколаєва винесено постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 29 375,02 грн.

28 квітня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника, з`ясувати його місце проживання.

Листом від 08 листопада 2019 року АТ «Укрсиббанк» повідомило ОСОБА_1 про те, що права та обов`язки кредитора за договором №0 від 07.05.2005 набуло ТОВ «Кей-Колект» на підставі договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року.

З ухвали Центрального районного суду м.Миколаєва від 03 грудня 2012 року випливає, що ТОВ «Кей-Колект» також набуло права та обов`язки кредитора за договором №0 від 24.12.2007 на підставі договору факторингу №2 від 12 грудня 2011 року.

ТОВ «Кей-Колект» у довідці від 29 січня 2019 року зазначило, що воно є правонаступником ПАТ «Укрсиббанк» за кредитним договором №0 від 07 травня 2007 року та підтвердило, що станом на 01 лютого 2019 року у ОСОБА_1 заборгованість за цим кредитним договором відсутня, а зобов`язання припинені.

Заочним рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2013 року у справі №2-3305/11 з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк у солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором №0 від 09 квітня 2008 року у сумі 139 552,85 доларів США, що еквівалентно 1 109 542,86 грн, яка складається з заборгованості за простроченим кредитом в сумі 108 750,14 доларів США, що еквівалентно 864 639,74 грн, заборгованості по простроченим процентам в сумі 27 606,73 доларів США, що еквівалентно 219 492,83 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами в сумі 3195,98 доларів США, що еквівалентно 25 410,29 грн, а також по 606,67 грн судових витрат з кожного.

09 жовтня 2013 року заступником начальника Заводського ВДВС м.Миколаєва відкрито виконавче провадження №40105625 з виконання виконавчого листа №2-3305/11 від 02 серпня 2013 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованості за кредитним договором №0 від 09 квітня 2008 року у сумі 139 552,85 доларів США, що еквівалентно 1 109 542,86 грн.

Цього ж дня державним виконавцем було накладено арешт на майно боржника.

25 квітня 2014 року заступником начальника Заводського ВДВС м.Миколаєва винесено постанову про стягнення виконавчого збору у сумі 110 954,28 грн.

28 квітня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з неможливістю встановити особу боржника, з`ясувати його місце проживання.

Листом від 13 лютого 2018 року АТ «Укрсиббанк» повідомило ОСОБА_3 про те, що станом на 13 лютого 2018 року за ним була наявна заборгованість за кредитним договором №2 від 31 березня 2009 року (№0 від 09 квітня 2008 року) у сумі 236 777,09 доларів США, що еквівалентно 6 355 183,99 грн. Банком було прийнято рішення про анулювання цієї кредитної заборгованості.

За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . У вказаному реєстрі міститься посилання на те, що постановами державного виконавця від 02 квітня 2010 року (ВП 18602373) та від 09 жовтня 2013 року (ВП 40105625) накладено арешт на майно ОСОБА_1

26 липня 2023 року Заводський ВДВС м.Миколаєва повідомив ОСОБА_1 про те, що відсутні підстави для зняття арешту з його майна, оскільки ним не у повному обсязі виконанні грошові зобов`язання у рамках виконавчих проваджень №18602373 та №40105625, включаючи несплату ним витрат виконавчого провадження.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Стаття 447 ЦПК України регламентує, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Стаття 28 вказаного Закону регламентує, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні. Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі. У разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Згідно з нормами п.5 ч.1 ст.47 цього Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).

Стаття 50 вказаного Закону передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (редакція на момент звернення заявника з вимогами) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 виступав боржником перед АТ «УкрСиббанк» за кредитним договором №0 від 07 травня 2007 року у сумі 372 437,15 грн та за кредитним договором №0 від 24 грудня 2007 року у солідарному порядку з ОСОБА_2 у сумі 292 275,26 грн, а також по судових витратах на суму 975 грн (заочне рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2009 року у справі №14-7238/09).

Також він був боржником перед цим же банком за кредитним договором №0 від 09 квітня 2008 року у сумі 139 552,85 доларів США, що еквівалентно 1 109 542,86 грн, а також по судових витратах на суму 606,67 грн (заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2013 року у справі №2-3305/11).

02 квітня 2010 року Заводським ВДВС м.Миколаєва було відкрито виконавче провадження №18602373 з виконання виконавчого листа №14-7238/2009 від 26 лютого 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» 293 250,26 грн боргу за кредитним договором №0 від 24 грудня 2007 року.

09 жовтня 2013 року Заводським ВДВС м.Миколаєва відкрито виконавче провадження №40105625 з виконання виконавчого листа №2-3305/11 від 02 серпня 2013 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованості за кредитним договором №0 від 09 квітня 2008 року.

В рамках цих виконавчих проваджень державним виконавцем винесено постанови про стягнення виконавчого збору у сумі 29 375,02 грн та 110 954,28 грн.

ТОВ «Кей-Колект» є правонаступником АТ «Укрсиббанк» за кредитним договором №0 від 07.05.2005 на підставі договору факторингу №1 від 12 грудня 2011 року та за кредитним договором №0 від 24.12.2007 на підставі договору факторингу №2 від 12 грудня 2011 року.

ТОВ «Кей-Колект» у довідці від 29 січня 2019 року зазначило, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитним договором №0 від 07 травня 2007 року. Проте докази погашення заявником боргу перед стягувачем за кредитним договором №0 від 24.12.2007 відсутні (виконавче провадження №18602373).

Також не містяться у матеріалах справи докази сплати заявником витрат виконавчого провадження, які були стягнуті з нього постановами державного виконавця.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , оскільки ним не було доведено належними доказами факт погашення ним боргу за кредитним договором №0 від 24.12.2007 (виконавче провадження №18602373) та витрат виконавчого провадження, які були стягнуті з нього постановами державного виконавця.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Н. В. Самчишина

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 20 березня 2024 року.