Справа № 128/3630/16-ц
Провадження № 22-ц/801/660/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 рокуСправа № 128/3630/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

Рішення ухвалила суддя Саєнко О. Б.

Рішення ухвалено за відсутності сторін у м. Вінниця

Дата складення повного тексту судового рішення невідома,

Встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30 червня 2021 року, у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_3 , заяву представника позивача ОСОБА_4 задоволено та залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, правонаступника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 09 квітня 2008 року він уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, у відповідності до умов якого відповідач передав йому у власність житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

В якості розрахунку за передану нерухомість він передав відповідачу 250 000,00 грн. 11 квітня 2008 року між ними було укладено третейську угоду про передачу справи на розгляд третейському суду та відповідним рішенням договір було визнано дійсним. В подальшому Ленінським районним судом м. Вінниці виданий виконавчий лист для примусового виконання рішення третейського суду.

18 квітня 2014 року ОСОБА_5 подала заяву до Вінницького міського суду про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року у справі № 1-147/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року у справі № 1-147/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2008 року, а саме житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та визнання права власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, скасовано, в тому числі, з тих підстав що договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 09 квітня 2008 року, в якості розрахунку за передану нерухомість він передав відповідачу 250 000,00 грн., а тому у зв`язку із скасуванням рішення третейського суду, яким договір визнано дійсним, просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь передані кошти у розмірі 250 000,00 грн.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають вимогам справедливості судового рішення, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не враховано, що оскільки у власність ОСОБА_3 повернувся житловий будинок, який був предметом договору купівлі-продажу, то у власність ОСОБА_1 мають бути повернуті передані ним на виконання правочину грошові кошти.

Суд першої інстанції, відмовивши йому у задоволенні позову, послався на відсутність у матеріалах справи доказів передачі коштів за житловий будинок позивачем первісному відповідачу. При цьому суд обґрунтував свої висновки описовою частиною ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року, тобто частиною у якій судом описувались доводи сторін, пояснення учасників, а не мотивувальною частиною ухвали, у якій викладені обставини, що встановлені судом.

При цьому суд не врахував, що про здійснення передачі коштів зазначено в самому письмовому договорі. Даний документ є достатнім і належним доказом передачі позивачем грошових коштів в оплату за договором купівлі-продажу.

Відповідач не надала відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 09 квітня 2008 року між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) укладено письмовий договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв у власність житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , який належить продавцю на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 на право особистої власності на жилий будинок від 28 травня 1987 року, виданого виконкомом Вінницької районної ради народних депутатів на підставі рішення Вінницької районної ради народних депутатів № 271 від 24 жовтня 1986 року та рішення виконкому Вінницько-Хутірської сільської ради від 08 січня 1986 року № 6, зареєстрованого КП «ВООБТІ» 29 травня 1987 року в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 228 (пункти 1, 2). Сторони оцінили вищевказане будинковолодіння в 250 000,00 грн. В якості розрахунку за передану нерухомість, відповідно до умов договору, покупець передав продавцю домовлену з ним суму грошей в розмірі 250 000,00 грн. Вказану суму грошей продавець одержав готівкою від покупця повністю до підписання цього договору. Своїми підписами під цим договором сторони підтверджують факт повного розрахунку за відчужуване нерухоме майно (пункт 3)(а. с. 5 том 1).

11 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено третейську угоду про передачу на розгляд і остаточне вирішення до постійно діючого Третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» спору, який виник між сторонами у зв`язку з укладенням та виконанням договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2008 року, а саме: житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 (а. с. 6 том 1).

23 квітня 2008 року рішенням Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» (під головуванням третейського судді Собканюка П. Л.) задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2008 року, а саме житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ; визнано право власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а. с. 7 том 1).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 30 травня 2008 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Видано ОСОБА_1 виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року у справі № 1-147/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, визнання права власності на житловий будинок (а. с. 8 том 1).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року заяву ОСОБА_5 задоволено. Рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року у справі № 1 - 147/08 (третейський суддя Собканюк П.Л.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2008 року, а саме житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , визнання права власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, скасовано (а. с. 9-11 том 1).

Заява ОСОБА_5 задоволена з тих підстав, що оскаржуване рішення третейського суду ухвалене не компетентним органом і станом на день підписання простої форми договору купівлі продажу спірного будинковолодіння (09 квітня 2008 року) передбачену законом згоду другого із подружжя продавця ОСОБА_5 , отримано не було.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 27 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено; ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року залишено без змін (а. с. 12-14 том 1).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30 червня 2021 року, у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_3 , заяву представника позивача ОСОБА_4 задоволено та залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, правонаступника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи не міститься належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б свідчили про передачу позивачем ОСОБА_1 грошових коштів у розмір 250 000,00 грн. ОСОБА_3 , в якості розрахунку за передану нерухомість, а саме житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 . З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції хибним з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Судом встановлено, що позивач уклав 09 квітня 2008 року із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, у відповідності до умов якого відповідач передав йому у власність житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , отримавши за нерухомість 250 000,00 грн.

11 квітня 2008 року вони уклали третейську угоду про передачу спору на розгляд до постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька», який 23 квітня 2008 року ухвалив рішення про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2008 року.

Цивільним кодексом України передбачено як один зі способів захисту порушених прав: віндикація або реституція.

Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Тобто, застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення статті 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 331/4782/18 (провадження № 61-16671св19).

Згідно вимог частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. А в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

У зв`язку із скасуванням 29 вересня 2015 року рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2008 року, та повернення у власність ОСОБА_3 належного йому на праві власності нерухомого майна, а саме житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться у АДРЕСА_1 , підлягають до застосування правила реституції, передбачені частиною 1 статті 216 ЦК України: власнику ОСОБА_3 повернутий належний йому житловий будинок, а покупцю ОСОБА_6 підлягає поверненню сплачена ним вартість цього нерухомого майна в сумі 250 000,00 грн.

Звернувшись із даним позовом до суду позивач обґрунтував свої вимоги тим, що за передану йому нерухомість він передав продавцю Сичу 250 000,00 грн., відповідно до договору купівлі-продажу від 09 квітня 2008 року.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які б свідчили про передачу позивачем ОСОБА_1 грошових коштів у розмір 250 000,00 грн. ОСОБА_3 за передану нерухомість.

Такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до частини першої і другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 квітня 2008 року, у пункті третьому його сторони зазначили, що ними оцінено будинок в 250 000,00 грн.; в якості розрахунку за передану нерухомість, відповідно до умов договору, покупець передав продавцю домовлену з ним суму грошей в розмірі 250 000,00 грн.; вказану суму грошей продавець одержав готівкою від покупця повністю до підписання цього договору; своїми підписами під цим договором сторони підтверджують факт повного розрахунку за відчужуване нерухоме майно (а. с. 5 том 1).

Апеляційний суд вважає, що пункт третій договору купівлі-продажу в тій його частині, в якій він містить відомості про отримання продавцем грошових коштів є даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Отже, положення договору, які містять зазначені відомості, відповідають визначенню доказів, наведеному в частині першій і другій статті 76 ЦПК України, а тому вони є доказом. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 76 ЦПК України вони є письмовим доказом.

Щодо правової оцінки пункту 3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 квітня 2008 року як розписки, то суд враховує, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо. Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 76 ЦПК України.

Таке розуміння узгоджується із законом, яким, у тому числі, є Цивільний кодекс України, та закріплене у: частині 1 статті 545 ЦК України; в абзаці 3 частини 1 статті 937 ЦК України; в частині 2 статті 1047 ЦК України.

Тому пункт 3 договору купівлі-продажу житлового будинку від 09 квітня 2008 року, який містить відомості про отримання продавцем ОСОБА_3 від покупця ОСОБА_1 готівкою домовленої ними суми в розмірі 250 000,00 грн. до підписання договору та проведення фактично повного розрахунку за відчужуване нерухоме майно, є розпискою.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України (допустимість доказів) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів, станом на момент підписання 09 квітня 2008 року сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку, має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів.

Натомість заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору під впливом помилки, обману, насильства тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене твердження відповідача по справі ОСОБА_2 , як на підставу своїх заперечень позову, що за життя продавець ОСОБА_3 ніяких коштів, про які зазначено у договорі купівлі-продажу житлового будинку від 09 квітня 2008 року, не отримував, не доводяться матеріалами справи, а навпаки, ними спростовуються, зокрема пунктом 3 цього договору, у якому вказано на здійснення розрахунку за спірним договором саме до його підписання.

Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.

Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений Верховним Судом у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 308/13400/14-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 361/558/15-ц, та від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Зінченко А. А. 12 січня 2022 року подав до суд першої інстанції заяву, якою просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

За правилами частин 2-5 статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, з огляду на те, що позовні вимоги визнані судом необґрунтованими.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегія суддів прийшла до висновку про обґрунтованість позову та його доведеність допустимими, належними, достатніми доказами, та про його задоволення.

Заява представника відповідача про застосування строків позовної давності до задоволення не підлягає за таких підстав.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256 і 257 ЦК України).

Відповідно до статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із позовної заяви та обставин, викладених у ній на обґрунтування заявленого позову, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2015 року, яка набрала законної сили 27 листопада 2015 року, скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Південнобузька» від 23 квітня 2008 року про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2008 року, а саме житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 та визнання права власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами.

Отже, саме із 27 листопада 2015 року із дати набрання судовим рішенням законної сили, у позивача виникло право на звернення до суду із даним позовом, оскільки саме із цього моменту він міг довідатися про порушення свого права власності і про особу, яка його порушила.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом 21 жовтня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.

Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, позивач заявив свій позов, визначивши відповідачем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 24 вересня 2019 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Нідзельською І. Є відкрито спадкову справу № 73/2019 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим секретарем Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області Мрищук Г. Ф. 18 квітня 2019 року за реєстровим № 111, яким ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме йому на день його смерті і на що він за законом матиме право (том 1 а. с. 142-153).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 30 червня 2021 року, у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача ОСОБА_3 , на підставі частини 1 статті 55 ЦПК України, залучено до участі у справі його правонаступника ОСОБА_2 .

Згідно з ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин 1-2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 статті 1221 ЦК України).

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частини перші статтей 1222 і 1223 ЦК України).

Відповідно до статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) і моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.

Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено . У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми матеріального права, вимоги позивача до правонаступника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 , підлягають до задоволення, але в межах вартості майна, одержаного нею у спадщину.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б» і «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення заявлених позивачем вимог, тому на його користь підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого ним при подачі позовної заяви до суду першої інстанції в сумі 2500,00 грн. (том 1 а. с. 1) та при подачі апеляційної скарги в сумі 3750,00 грн. (том 2 а. с. 35), а разом 6250,00 гр.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України)

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 16 січня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250 000,00 грн., але в межах вартості майна, одержаного нею у спадщину.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6250,00 грн. в рахунок повернення судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви і апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник