Справа № 216/1334/24
провадження 2-о/216/92/24
РІШЕННЯ

іменем України

07 березня 2024 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Кузнецова Р.О.

за участю секретаря судового засідання Максименко А.М.,

розглянувши в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про встановлення факту перебування на утриманні чотирьох дітей віком до вісімнадцяти років,

встановив:

Заявник звернувся до Центрально-Міського районного суду Кривого Рогу Дніпропетровської області з заявою, в порядку окремого провадження, про встановлення факту перебування на утриманні чотирьох дітей віком до вісімнадцяти років, обґрунтовуючи її тим, що є рідним батьком чотирьох дітей віком до 18-ти років, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заявник створює для них належні соціально- побутові умови проживання, турбується про їх розвиток та достаток, опікується всіма їх проблемами та вирішує їх, займається збереженням їх психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку. Всі четверо дітей знаходяться на утриманні заявника у спосіб, погоджений з їх матерями. Утримання здійснюється у вигляді надання коштів для покриття потреб дітей, придбанні для них необхідних речей та предметів, участі у спілкуванні та вихованні, оплаті їх навчання, відпочинку, лікування, оздоровлення. Утримання повністю задовольняє існуючи потреби дітей, спірних питань щодо утримання не виникало, заяв з боку матерів дітей на стягнення з заявника аліментів не подавалось та аліменти у примусовому порядку з заявника не стягувались. Жодних претензій щодо утримання ані від дітей, ані від їх матерів, ані від інших компетентних органів не було та немає станом на дату подання даної заяви. Наразі право на свободу пересування заявника обмежене через введення на території України воєнного стану через військову агресію російської федерації, але заявник бажає систематично виїжджати з дітьми закордон з метою їх оздоровлення та лікування, також планує забезпечити своїм дітям безпечне місце за межами України, де вони можуть відчувати себе в безпеці та спокої. Однак, станом на дату подання даної заяви виїзд за межі країни громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років забороняється. За законодавством України визначено таку категорію чоловіків, яким дозволяється виїзд за межі України: чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років. Однак, у зв`язку з тим, що троє із чотирьох дітей було народжено поза шлюбом від різних жінок і у двох із них інші прізвища (їхніх матерів), які не співпадають з прізвищем заявника, для отримання правової підстави для періодичного перетину державного кордону України заявник повинен довести факт перебування на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років. З огляду на такі обставини заявник звернувся до суду з вказаною заявою.

Заявник у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду заяви повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутністю, щодо встановлення даного факту не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до таких висновків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13, - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до приписів пункту 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд, розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно з п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Правовідносини «утримання дітей», є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Тобто, Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Отже, аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частинами 1 та 2 ст. 27 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Матеріалами справи встановлено, що заявник ОСОБА_1 є рідним батьком чотирьох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Центрально-Міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровській області Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Одеса) 25 квітня 2023 року; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Центрально-Міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровській області Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Одеса) 25 квітня 2023 року; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Центрально-Міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровській області Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції 25 квітня 2023 року та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Центрально-Міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровській області Південного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Одеса) 25 квітня 2023 року, де у графі батько зазначено заявника.

Діти ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстровані за місцем реєстрації заявника, а саме: АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягами з реєстру територіальної громади.

Як вбачається з виписки по банківському рахунку заявника, наданої АТ «УКРСИББАНК», за період з 01.01.2020 по 22.05.2023 з рахунку заявника на рахунки матері дитини ОСОБА_9 ОСОБА_10 здійснено переказ грошових коштів на загальну суму 1011210,00 грн; з рахунку заявника на рахунки матері дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ОСОБА_2 здійснено переказ грошових коштів на загальну суму 844749,00 грн. Крім цього, у цій же банківській установі здійснюється обслуговування рахунку в іноземній валюті, відкритого на ім`я його доньки заявника ОСОБА_11 .

Отже, наведені докази у їх сукупності слугують підтвердженням факту перебування на утриманні заявника чотирьох дітей віком до вісімнадцяти років.

Приймаючи до уваги, що встановлення вказаного факту необхідно заявнику для реалізації свого права на свободу пересування та можливості виїзду за кордон України, а встановити даний факт в позасудовому порядку неможливо, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заявлених вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ч. 7 ст. 294 ЦПК України, п. 51 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати в цивільних справах», у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-78, 81, 258, 263, 268, 272, 293, 294, 315 ЦПК України суд,-

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про встановлення факту перебування на утриманні чотирьох дітей віком до вісімнадцяти років задовольнити.

Встановити факт перебування на утриманні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , чотирьох дітей віком до вісімнадцяти років, а саме: неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- заявник: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

- заінтересована особа: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.КУЗНЕЦОВ