К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року місто Київ

справа № 759/15306/17

апеляційне провадження № 22-ц/824/928/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Шум Л.М. від 10 липня 2023 року, додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Шум Л.М. від 20 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, стягнення подвійної вартості автомобіля та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, стягнення подвійної вартості автомобіля та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 15 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було досягнуто домовленість про купівлю-продаж за 35 000 доларів США належного відповідачу автомобіля марки Toyota Highlander, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер двигуна НОМЕР_3 .

На виконання вказаного правочину, вчинення якого відбувалося у Центрі ДАІ ГУ МВС України у Дніпропетровській області шляхом оформлення довідки-рахунку від 15 травня 2014 року № ВІА469185 , позивач передав відповідачу кошти у зазначеному розмірі та отримав від ОСОБА_3 придбаний автомобіль. Того ж дня працівниками

зазначеного Центру ДАІ позивачу було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також було замінено державний номерний знак автомобіля на НОМЕР_5 .

На момент придбання автомобіль мав незначні технічні несправності, що підтверджується відомостями з офіційного сервісного центру "Тойота" у місті Дніпропетровську.

У квітні 2017 року позивач вирішив продати автомобіль, знайшов покупця та 25 липня 2017 року замовив у НДЕКЦ експертизу транспортного засобу, якою встановлено факти заміни ідентифікаційного номеру кузову ТЗ шляхом перебивання символів у незаводських умовах, нанесення маркування "НОМЕР_2" та нанесення (перебиття) номеру двигуна " НОМЕР_6 ".

За вказаними фактами слідчим слідчого відділу Малиновського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за №0001707 про вчинене кримінальне правопорушення за статтею 290 КК України (знищення, підробка або заміна номерів вузлів та агрегатів транспортного засобу) та розпочато досудове розслідування, в межах якого ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду міста Одеси від 27 квітня 2017 року накладено арешт на транспортний засіб, заборонено ним розпоряджатися та повернуто ОСОБА_1 на зберігання.

Крім того, на підставі зазначеного висновку експерта 8 червня 2017 року територіальним сервісним центром № 5142 Регіонального сервісного центру МЕЇС в Одеській області скасована державна реєстрація автомобіля за ОСОБА_1 . В той же час, позивачу стало відомо від першого власника автомобіля - ОСОБА_4 , що 13 серпня 2013 року ОСОБА_4 відчужував ОСОБА_3 транспортний засіб після серйозного ДТП у непридатному для ремонту стані.

Наведені обставини свідчать про те, що нанесення маркування на кузов та заміна номеру двигуна відбувалися за період перебування автомобіля у власності саме відповідача, а тому укладений між сторонами договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним на підставі положень статей 229, 230 ЦК України.

Обґрунтовуючи розмір збитків, завданих йому внаслідок введення в оману та продажу автомобіля з перебитим номером двигуна та ідентифікаційним номером, позивач посилався на те, що оскільки він прийняв публічну оферту ОСОБА_3 про продаж транспортного засобу за 35 000 доларів США, які в подальшому й були передані відповідачу, останній, враховуючи вимоги частини 2 статті 230 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати збитки у подвійному розмірі, а саме - 70 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 956 500 грн.

Також, внаслідок дій відповідача йому було заподіяну моральну шкоду, яка полягає у душевних переживаннях та сильному стресі, спричинених порушенням звичного режиму життя, неможливістю розпоряджатися та користуватися власним автомобілем.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля від 15 травня 2014 року; стягнути з ОСОБА_5 на його користь

збитки в розмірі 1 956 500 грн як подвійну вартість автомобіля та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Розгляд справи судами

Заочним рішенням Святошинського районний суду міста Києва від 12 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_6 , укладений 15 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за довідкою-рахунком № ВІА469185 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 1 498 872 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що відповідач придбав у ОСОБА_4 ушкоджений після ДТП транспортний засіб, здійснив вварювання аналогічний за розмірами фрагмент номерної деталі, також маркування номера двигуна нанесено не в заводських умовах в схожий за технічними характеристиками транспортний засіб, не повідомив про це наступного покупця та провів відчуження такого транспортного засобу ОСОБА_1 , тому договір купівлі продажу спірного автомобіля укладений 15 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених статтями 229, 230 ЦК України. Стягуючи майнову шкоди, суди виходили з ринкової вартості автомобіля станом на 14 квітня 2016 року, яка становить 749 436 грн (749436 грн х 2 = 1 498 872 грн), оскілки доказів його вартості в розмірі 35 000 доларів США матеріали справи не містять; моральну шкоду суди оцінили в розмірі 50 000 грн.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду мотивована тим, що суди не встановили та в рішеннях не зазначили докази, які свідчать про те, що саме відповідач здійснив заміну ідентифікаційного номеру кузову спірного автомобіля та наявність в його діях умислу, що підтверджує введення позивача в оману при укладанні оспорюваного правочину, і дійшли передчасних висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в день переоформлення автомобіля 15 травня 2014 року експертне дослідження спірного автомобіля не замовлялося, автомобіль оглядався спеціалістом НДЕКЦ МВС в Дніпропетровській області лише на предмет того, чи співпадають ідентифікаційні номери на автомобілі з номерами, зазначеними в правовстановлюючих документах. Відтак, встановити достеменно, ким саме і від якого

саме автомобіля (від автомобіля ОСОБА_4 , від викраденого автомобіля в ПП "Плазматек-Транс", від ще якогось донорського автомобіля) були вварені ідентифікаційні деталі в момент його придбання ОСОБА_1 в межах цивільної справи встановити неможливо. Матеріали справи не містять належних доказів, зокрема вироку суду, винуватості ОСОБА_3 у перебивання номерів агрегатів автомобіля та умислу введення в оману ОСОБА_1 . У зв`язку із встановленими обставинами справи, інші позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Додатковим рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на правничу допомогу в розмірі 63 000 грн.

Приймаючи додаткову постанову, суд виходив із того, що відповідачем документально понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 63 000 грн., які підлягають відшкодуванню з боку позивача у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

У поданих апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову; скасувати додаткове судове рішення та відмовити відповідачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність доказів введення ОСОБА_3 в оману ОСОБА_1 під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля від 15 травня 2014 року. Матеріалами справи підтверджується, що 29 серпня 2013 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 фізично знищений транспортний засіб Toyota Highlander, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер двигуна НОМЕР_3 , за ціною 170 000 грн., разом з тим, у квітні 2014 року поставив його на облік як повністю неушкоджений, що підтверджується відповідними фотодоказами. 12 квітня 2014 року ОСОБА_3 видав довіреність на ім`я ОСОБА_6 , якою уповноважив останнього розпоряджатися спірним автомобілем, що у сукупності свідчить про належність відповідачу транспортного засобу та обізнаність про його стан. Таким чином, поведінка відповідача як в момент укладення оспорюваного правочину, так і після цього, вказує на його намір продажу спірного автомобіля позивачу та отримання грошових коштів в сумі 35 000 доларів США.

Суд першої інстанції не дослідив питання моменту переходу права власності до ОСОБА_3 на спірний автомобіль, що призвело до того, що суд першої інстанції безпідставно вирішив, що ОСОБА_3 таке право не набув. Усі вчиненні відповідачем дії свідчать про те, що саме він продав автомобіль позивачу і отримав за це грошові кошти. Також слід зауважити, що довіреність на ім`я ОСОБА_6 підписана ОСОБА_3 і це встановлено як висновком почеркознавчої експертизи, так і судовими рішенням, які набрали законної сили.

Висновок суду про те, що ОСОБА_3 не укладав 29 серпня 2013 року договір купівлі-продажу автомобіля (оскільки підпис у довідці-розрахунку не належав

останньому), та не здійснив реєстрацію транспортного засобу на підставі довідки № 38073116 від 9 квітня 2014 року спростовується встановленими судом фактами та не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того, вказуючи про те, що ОСОБА_3 не перебував у місті Дніпрі в день посвідчення оспорюваного правочину, що підтверджується письмовими заявами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд не врахував, що така обставина може підтверджуватися виключно допитом вказаних свідків, а не письмовими заявами. В той же час, суд абсолютно безпідставно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_9 , який був допитаний в суді апеляційної інстанції (при апеляційному перегляді справи в перший раз) і підтвердив, що ОСОБА_3 особисто знаходився при огляді і продажі автомобіля. Поза увагою суду залишилась суперечлива поведінка сторони відповідача, оскільки ОСОБА_3 вказував, що був не знайомий з особою, якій надав довіреність, потім зазначав, що просто не розумів, який правочин вчиняє і для чого. Вказував, що надав ОСОБА_10 , який нібито придбав у нього побитий автомобіль, чисті аркуші паперу з підписами та документи на автомобіль, оскільки той його відремонтував і знайшов продавця.

Не погоджуючись з ухваленим додатковим рішенням, скаржник зазначав, що суд не повідомив позивача про розгляд вказаного питання; витрати на професійну правничу допомогу є необґрунтованими та значно завищеними; попередній (орієнтований) розрахунок не подавався; витрати за розгляд справи на стадіях апеляційного та касаційного розгляду не мали стягуватися судом першої інстанції; суд стягнув витрати за послуги, які не були необхідними для належного розгляду, зокрема, під час розгляду справи відповідачу було відмовлено у зупиненні провадження (клопотання - 3000 грн), відмовлено у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу про відмову у зупиненні провадження (4000 грн), відмовлено у клопотанні про скасування заходів забезпечення позову (2000 грн), підготовка додаткових пояснень від 25 лютого 2020 року (2000 грн), від 24 квітня 2023 року (4000 грн), підготовка заперечень на заяву про забезпечення позову (2000грн), підготовка відповіді на відзив від 15 листопада 2019 року (3000 грн), написання клопотання від 22 листопада 2021 року про проведення підготовчого засідання без участі представника (500 грн), підготовка клопотання про розгляд клопотання про скасування заходів забезпечення позову в судовому засіданні від 24 квітня 2023 року (1000 грн), підготовка заперечень від 24 квітня 2023 року на клопотання про визнання явки відповідача обов`язковою (1000 грн), підготовка заперечень від 24 квітня 2023 року на заяву про приєднання матеріалів справи (1000 грн), підготовка заперечень від 24 квітня 2023 року на клопотання про оголошення та дослідження доказів (1000 грн), - вчинені з власної ініціативи, а тому не можуть стягуватися як обов`язкова послуга; клопотання про приєднання доказів від 20 лютого 2021 року (1000 грн) подано з порушенням частини 3 статті 83 ЦПК України, а тому витрати за цю послугу також не могли бути стягнуті; поданий відзив від 15 липня 2020 року (6000 грн) після повернення справи в суд першої інстанції на новий розгляд, дублює усі інші наявні процесуальні документи, а тому витрати за нього також є необґрунтованими.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник ОСОБА_3 - Шкурдін Є.Є. у відзиві на апеляційні скарги зазначає, що висновки суду відповідають обставинам справи, є законними і обґрунтованими, а тому підстави для скасування судових рішень відсутні.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційні скарги з наведених в них підстав та просив їх задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - Шкурдін Є.Є. проти задоволення апеляційних скарг заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що автомобіль Toyota Highlander, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 , номер кузова НОМЕР_2 , чорного кольору, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 від 25 жовтня 2011 року, був зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунка КІМ № 971140 від 24 жовтня 2011 року.

16 травня 2013 року автомобіль Toyota Highlander, реєстраційний номер НОМЕР_7 під керуванням водія ОСОБА_12 був учасником дорожньо-транспортної пригоди.

13 серпня 2013 року автомобіль Toyota Highlander, реєстраційний номер НОМЕР_7 , чорного кольору, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 знято з обліку для реалізації. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 25 жовтня 2011 року обрізано, виданий знак для разових поїздок НОМЕР_13 дійсний 60 діб.

29 серпня 2013 року ТОВ "Прогрес Автотрейд" видано на ім`я ОСОБА_3 довідку-рахунок серії ААВ № 504441 про те, що йому продано і видано автомобіль Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 вартістю 170 000 грн. Реєстраційний номер № НОМЕР_10 , транзитний НОМЕР_14 (том І а.с. 116).

9 квітня 2014 року в Дніпропетровському ВРЕР-1 здійснено вторинну реєстрацію автомобіля Toyota Highlander, придбаного в торговельній організації із видачею номерних знаків НОМЕР_1 та свідоцтва про реєстрацію на громадянина ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку серії ААВ № 504441 від 29 серпня 2013 року, виданої ТОВ "Прогрес Автотрейд".

Згідно довіреності від 12 квітня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., зареєстрованої в реєстрі за № 1192, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_6 розпоряджатися (в тому числі вчиняти правочини щодо експлуатації, страхування, здавання в оренду, а також продажу, за ціну та на умовах йому відомих) при умові сплати всіх передбачених чинним законодавством України податків, належним на підставі: Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_11 , виданого та зареєстрованого Центром ДАІ 1201 ГУМВС України в

Дніпропетровській області, 9 квітня 2014 року, автомобілем марки Toyota Highlander, 2011 року випуску, шасі (номер кузова) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

15 травня 2014 року в Дніпропетровському ВРЕР-1 за заявою ОСОБА_6 проведено зняття з обліку транспортного засобу Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 для реалізації, на підставі довіреності ВТТ № 973452 від 12 квітня 2014 року, виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським К. А. (том І а.с. 106).

15 травня 2014 року в Дніпропетровському ВРЕР-1 здійснено вторинну реєстрацію автомобіля Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , придбаного в торговельній організації із видачею номерних знаків НОМЕР_5 та свідоцтва про реєстрацію на ім`я громадянина ОСОБА_1 на підставі довідки-рахунку серії ВІА 469185 від 15 травня 2014 року, виданої ПП " ОСОБА_13 " (вартість автомобіля 455 981 грн) ( (том І а.с. 104).

8 червня 2017 року в ТСЦ 5142 РСЦ в Одеській області проведено зняття з обліку автомобіля Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , у зв`язку зі скасуванням реєстрації вказаного транспортного засобу, на підставі висновку РСЦ МВС в Одеській області № 31/15-2715 від 2 червня 2017 року.

В Одеській прокуратурі № 2 здійснюється досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001707 від 26 квітня 2017 року, за частиною 4 статті 190 КК України (шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою) та статтею 290 КК України (знищення, підробка або заміна номерів вузлів та агрегатів транспортного засобу).

Згідно з висновком експертного дослідження від 25 квітня 2017 року № 16/5142/6/д автомобіля Toyota Highlander, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , встановлено, що фрагмент номерної деталі з первинним ідентифікаційним номером видалявся, а потім на його місце вварювався аналогічний за розмірами фрагмент номерної деталі на якому нанесено маркування НОМЕР_2, маркування номера двигуна НОМЕР_6 нанесено не в заводських умовах.

Згідно висновку експерта № 23 від 28 квітня 2018 на автомобілі Toyota Highlander, державний номерний знак НОМЕР_5 , ідентифікаційні номери кузова та двигуна змінювалися не в заводських умовах. Ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_2 на автомобілі змінювався шляхом видалення фрагменту номерного майданчика та наступного вварювання не в заводських умовах аналогічного за розміром фрагменту саморобної металевої пластини із нанесенням на ній маркування НОМЕР_2. Ідентифікаційний номер двигуна змінювався шляхом знищення первинного номера та наступного нанесення не в заводських умовах символів порядкового номера двигуна НОМЕР_6 . На суміжних деталях кузова автомобіля, що з`єднані із номерною панеллю кузова, слідів деформації та ремонтно-відновлювальних робіт не виявлено. Встановлено, що первинним номером двигуна був номер НОМЕР_15 який заводом-виробником комплектувався з кузовом з ідентифікаційним номером НОМЕР_12 (том VI, а.с. 117-126).

Відповідно до довідки ТСЦ МВС № 8041 від 4 жовтня 2019 року № 31/26-1428 автомобіль з ідентифікаційним номером НОМЕР_12 належить ПП "Плазматек-Транс" та перебуває у розшуку Печерського УП ГУНП в місті Києві (том VI, а.с. 176).

Згідно висновку експерта № 18-1948 від 3 червня 2019 року судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001707 відомості про яке 26 квітня 2017 року внесено до ЄРДР, підпис від імені ОСОБА_3 на довідці-рахунку ААВ № 504441 від 29 серпня 2013 року (в графі "Зазначений транспортний засіб (складову частину, що має ідентифікаційні номери) одержав", виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою; підписи від імені ОСОБА_3 в заяві № 38073116 від 9 квітня 2014 року (в графах "Зміст перевірив(ла) ОСОБА_3 та колонках "Здав" "Отримав") виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою; Підпис від ОСОБА_3 та рукописний текст в довіреності ВТТ 973452 від 12 квітня 2014 року в графі "Підпис" виконані самим ОСОБА_3 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року не підлягає задоволенню; апеляційна скарга на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Положення частини 1 статті 2 ЦПК України передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам

цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Підставою для звернення ОСОБА_1 з даним позовом стало придбання ним 15 травня 2014 року у ОСОБА_3 автомобіля Toyota Highlander, 2011 року випуску, шасі (номер кузова) НОМЕР_2 .

У квітня 2017 року при спробі продати автомобіль позивачу стало відомо, що ідентифікаційний номер кузова було підроблено шляхом перебивання символів у незаводських умовах, нанесення маркування "НОМЕР_2" та нанесення (перебиття) номеру двигуна " НОМЕР_6 ".

Оскільки ОСОБА_3 у 2013 році придбав автомобіль у ОСОБА_4 після значного ДТП, а ОСОБА_1 продав повністю непошкоджене авто, позивач вважав, що саме під час володіння відповідачем автомобілем були вчинені дії по зміні номера кузова і двигуна, а тому продаючи його, він діяв недобросовісно та ввів позивача в оману.

Разом з тим, матеріали справи свідчать, що автомобіль Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_7 , було знято з обліку власником ОСОБА_4 для реалізації. Це підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 16 травня 2017 року № 1644 Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 25 жовтня 2011 року обрізано, виданий знак для разових поїздок НОМЕР_13, дійсний 60 діб (том 1, а.с.21-22).

29 серпня 2013 року товариством ТОВ "Прогрес Автотрейд" було видано на ім`я ОСОБА_3 довідку-рахунок серії ААВ №504441 про те, що йому продано і видано автомобіль Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 вартістю 170 000,00 грн. Реєстраційний номер № НОМЕР_10 , транзитний № НОМЕР_16 (том ІІІ, а.с. 19).

9 квітня 2014 року в Дніпропетровському ВРЕР-1 здійснено вторинну реєстрацію вказаного автомобіля за ОСОБА_3 (том І, а.с.122,115,116).

Подальший продаж автомобіля ОСОБА_1 був вчинений від імені ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на підставі довіреності від 12 квітня 2014 року (том І а.с. 106-108).

Однак, згідно висновку експерта № 18-1948 від 3 червня 2019 року судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001707 відомості про яке 26 квітня 2017 року внесено до ЄРДР, підпис від імені ОСОБА_3 на довідці-рахунку ААВ № 504441 від 29 серпня 2013 року (в графі "Зазначений транспортний засіб (складову частину, що має ідентифікаційні номери) одержав", виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою; підписи від імені ОСОБА_3 в заяві № 38073116 від 9 квітня 2014 року (в графах "Зміст перевірив(ла) ОСОБА_3 та колонках "Здав" "Отримав") виконані не ОСОБА_3 . Підпис від ОСОБА_3 та рукописний текст в довіреності ВТТ 973452 від 12 квтіня 2014 року в графі "Підпис" виконані самим ОСОБА_3 .

Згідно постанови Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 754/11830/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ТОВ "Прогрес Автотрейд", ОСОБА_1 , регіонального сервісного центру МВС України в Дніпропетровській області, ПП ОСОБА_13 про скасування державної реєстрації права власності на автомобіль, визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд касаційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 не набув права власності на автомобіль Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , оскільки договір купівлі-продажу від 9 квітня 2014 року, який оформлено на підставі довідки-рахунку ААВ № 504441 від 29 серпня 2013 року є

неукладеним правочином, так як волевиявлення позивача щодо правочину не було, істотних умов він не погоджував. Проте, за відсутності набуття у власність автомобіля Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , вимога ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 травня 2014 року є неефективним способом захисту (том ІХ а.с. 101-110).

Частинами 1,6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт його обману ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним в межах заявлених позовних вимог, а також відмови у стягненні грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що саме ОСОБА_3 у квітні 2014 року поставив на облік спірний автомобіль як повністю неушкоджений, що підтверджується відповідними фото доказами, 12 квітня 2014 року видав довіреність на ім`я ОСОБА_6 , якою уповноважив останнього розпоряджатися спірним автомобілем, що у сукупності свідчить про належність відповідачу транспортного засобу та обізнаність про його стан, а отже і введення ОСОБА_1 в оману, не приймаються судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007 року № 8 передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77,

від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Оскільки постановою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 754/11830/19 встановлено, що ОСОБА_3 не набув права власності на автомобіль Toyota Highlander, номер кузова НОМЕР_2 , оскільки договір купівлі-продажу від 9 квітня 2014 року не укладав, то у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для повторного встановлення належності спірного автомобіля ОСОБА_3 , а отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Матеріали справи також не містять жодного доказу на підтвердження, що саме відповідач здійснив заміну ідентифікаційного номеру кузову спірного автомобіля та наявність в його діях умислу, що підтверджує введення позивача в оману в розумінні статті 230 ЦК України. Вирок у кримінальній справі щодо винної особи у зміні ідентифікаційного номеру кузову спірного автомобіля не ухвалений, а отже встановити винну особу на даний час неможливо.

Крім того, слід врахувати, що відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Визнання оспорюваного правочину недійсним, мало б своїм наслідком повернення його сторонам у натурі все, що вони одержали на виконання цього правочину, що у спірних правовідносинах є неможливим, оскільки ОСОБА_3 не був власником автомобіля Toyota Highlander, а тому апріорі не може бути йому повернутий.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивачем не доведено правових підстав для визнання спірного договору недійсним саме на підставі статті 230 ЦК України і застосування відповідних правових наслідків, доводи апеляційної скарги цього не спростували.

Посилання у апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині надання оцінки показам свідка ОСОБА_9 , письмовим заявам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є необґрунтованими та не впливають ані на суть

спірних правовідносин, ані на мотиви ухваленого судового рішення, що виключає необхідність для переоцінки цих доказів.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції порядку ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За правилами пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як встановлено частинами 1, 2, 3, 5 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

За змістом наведеної норми, питання щодо ухвалення додаткового судового рішення повинно бути вирішеним в тому самому порядку, що й судове рішення.

Як убачається з матеріалів справи, розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, стягнення подвійної вартості автомобіля та відшкодування моральної шкоди, проводився в загальному порядку з викликом сторін, а тому питання про ухвалення додаткового рішення також повинно було розглядатися з викликом сторін.

Натомість, суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_3 , подану представником Шкурдіним Є.Є. , про стягнення витрати на правничу допомогу без виклику сторін, що є безумовною підставою для скасування додатково рішення суду

відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України і ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин 3, 4 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною 6 статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та

адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як убачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_3 представляв адвокат Шкурдін Є.Є. на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 27 червня 2019 року, згідно умов якого АБ "Шкурідін і партнери" взяло на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_3 в Святошинському районному суді міста Києва у справі №759/15306/17 (том VII, а.с.124-125); договору про надання правової допомоги № 01-24/257 від 26 липня 2019 року, згідно умов якого АБ "Шкурідін і партнери" взяло на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_3 в Київському апеляційному суді під час апеляційного провадження за апеляційною скаргою на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року (том ІV, а.с. 235-236); договору про надання правової допомоги № б/н від 11 жовтня 2019 року, згідно умов якого АБ "Шкурідін і партнери" взяло на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_3 в касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду під час касаційного провадження за касаційною скаргою на заочне рішення Святошинського

районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року (том VI, а.с. 68-69); договору про надання правової допомоги №01-24/20 від 10 липня 2020 року, згідно умов якого АБ "Шкурідін і партнери" взяло на себе зобов`язання представляти інтереси ОСОБА_3 у судах всіх інстанції у справі № 759/15306/17 після направлення її на новий судовий розгляд постановою КЦС ВС від 27 травня 2020 року (том VIІ, а.с. 236-239).

Відповідно до умов договору про надання правової допомоги №01-24/257 від 26 липня 2019 року та акту № 1 прийому-передачі послуг від 12 вересня 2019 року, витрати ОСОБА_3 на правову допомогу включають оплату таких послуг: підготовка клопотання від 19 серпня 2019 року про зупинення провадження у справі № 759/15306/17 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №754/11830/19, яка перебувала на розгляді в Деснянському районному суді міста Києва за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - 3 000 грн (том V, а.с. 48-53); участь у судовому засіданні 20 серпня 2019 року в Київському апеляційному суді - 2 000 грн (том V, а.с. 97-98); підготовка письмових пояснень від 9 вересня 2019 року до Київського апеляційного суду після відмови ОСОБА_3 від усіх представників, окрім адвоката Шкурідіна Є.Є. (том V, а.с. 112-121); всього згідно акту - 8 000 грн. (том ХІ а.с. 60).

Відповідно до умов договору про надання правової допомоги № б/н від 11 жовтня 2019 року та акту № 1 прийому-передачі послуг від 1 червня 2020 року, витрати ОСОБА_3 на правову допомогу включають оплату таких послуг: підготовка касаційної скарги від 16 жовтня 2019 року на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2019 року - 10 000 грн (том VI, а.с. 54-69); підготовка відповіді на відзив на касаційну скаргу від 15 листопада 2019 року - 3 000 грн (том VI, а.с. 225-232); підготовка додаткових пояснень від 25 лютого 2020 року до касаційної скарги - 2 000 грн (том VII, а.с. 16-19); всього згідно акту - 15 000 грн (том ХІ а.с. 66).

Відповідно до умов договору про надання правової допомоги № б/н від 27 червня 2019 та акту № 1 прийому-передачі послуг від 1 липня 2020 року, витрати ОСОБА_3 на правову допомогу включають оплату таких послуг: підготовка заперечень від 20 червня 2020 року на заяву про забезпечення позову - 2 000 грн (том VII, а.с. 114-116, том ХІ а.с.55).

Відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 01-24/20 від 10 липня 2020 року та акту № 1 прийому-передачі послуг від 19 квітня 2021 року (т.8, а.с. 78-79), витрати ОСОБА_3 на правову допомогу включають оплату таких послуг: підготовка апеляційної скарги від 18 березня 2021 року на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року про зупинення провадження у справі - 5 000 грн (том VIII, а.с. 58-62, том ХІ а.с. 72).

Відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 01-24/20 від 10 липня 2020 року та акту № 2 прийому-передачі послуг від 14 липня 2023 року, витрати ОСОБА_3 на правову допомогу включають оплату таких послуг: підготовка відзиву від 15 липня 2020 року на позовну заяву ОСОБА_1 у справі № 759/15306/17 після повернення справи на новий судовий розгляд в провадження судді Шум Л.М. - 6 000 грн (том VII, а.с.137-145); підготовка апеляційної скарги від 22 липня 2020 року на ухвалу про

забезпечення позову - 4 000 грн (том VII, а.с. 149-153); підготовка клопотання від 20 лютого 2021 року про долучення доказів про справі - 1 000 грн (том VII, а.с. 224); підготовка клопотання від 20 лютого 2021 року про скасування заходів забезпечення позову - 2 000 грн (том VII, а.с.241-245); участь 22 квітня 2021 року у судовому засіданні в Київському апеляційному суді під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року про зупинення провадження у справі -2 500 грн (т. VIIІ, а.с. 97-98); підготовка клопотання від 22 листопада 2021 року про проведення підготовчого судового засідання 22 листопада 2021 року без участі представника відповідача - 500 грн (том VIIІ, а.с. 131-132); участь адвоката у судовому засіданні 14 лютого 2022 року - 2 500 грн (т. VIIІ, а.с.231- 234); підготовка клопотання від 24 квітня 2023 року про розгляд у судовому засіданні клопотання про скасування заходів забезпечення позову - 1 000 грн; підготовка додаткових пояснень по справі від 24 квітня 2023 року у зв`язку зі зміною обставин справи - 4 000 грн; підготовка заперечень від 24 квітня 2023 року на клопотання про оголошення та дослідження доказів - 1 000 грн; підготовка заперечень від 24 квітня 2023 року на клопотання про визнання явки відповідача обов`язковою - 1 000 грн; підготовка заперечень від 24 квітня 2023 року на заяву про долучення матеріалів справи № 759/17652/19 - 1 000 грн; участь адвоката у судовому засіданні 1 травня 2023 року - 2 500 грн; участь адвоката у судовому засіданні 28 червня 2023 року - 2 500 грн; участь адвоката у судовому засіданні 10 липня 2023 року - 2 500 грн; всього згідно акту - 33 000 грн (том ХІ а.с. 74).

Перевіряючи перелік наданих послуг, колегія суддів вважає, що витрати за підготовку клопотання від 19 серпня 2019 року про зупинення провадження у справі в розмірі 3 000 грн, за підготовку апеляційної скарги від 22 липня 2020 року на ухвалу про забезпечення позову в розмірі 4 000 грн, за підготовку клопотання від 20 лютого 2021 року про скасування заходів забезпечення позову в розмірі 2 000 грн не підлягають стягненню, оскільки у їх задоволенні судами було відмовлено. Витрати за підготовку клопотання від 22 листопада 2021 року про проведення підготовчого судового засідання 22 листопада 2021 року без участі представника відповідача в розмірі 500 грн хоч і передбачені договором, разом з тим суд вважає, що підготовка такого процесуального документа не спрямована на захист інтересів відповідача, а зумовлена лише вибором представника форми участі (неучасті) у судовому засіданні, що не може бути додатковим тягарем для іншої сторони процесу.

Інші витрати на правничу допомогу є обґрунтованими, необхідними та пропорційними до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, а також тривалості її розгляду та кількості вчинених процесуальних дій сторонами.

Посилання у апеляційній скарзі на неспівмірність витрат на правничу допомогу та відсутність необхідності у вчиненні ряду процесуальних дій з боку відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема актами прийому-передачі послуг, а тому судом апеляційної інстанції не приймаються. Відсутність у відзиві на позов попереднього розрахунку витрат, з урахуванням обставин даної справи, не може бути підставою для відмови стороні у стягненні відповідних витрат.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості стягнення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, які були понесені під час розгляду справи судами

апеляційної та касаційної інстанції є необґрунтованими, оскільки постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року рішення судів були скасовані і справа направлена до суду першої інстанції на новий розгляд, тобто рішення по суті не прийнято. Натомість, розподіл судових витрат у справі здійснюється судом першої інстанції за наслідками розгляду справи по суті, в тому числі і за надання правничої допомоги на різних стадіях розгляду справи (апеляційного та касаційного провадження у випадку направлення справи на новий розгляд).

Підсумовуючи вищенаведене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 53 500 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2023 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 53 500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: