Справа № 466/5747/21 Головуючий у 1 інстанції: Едер П. Т.
Провадження № 22-ц/811/1600/22 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
Провадження № 22-ц/811/1474/22

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.О. Гай

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 травня 2022 року та за апеляційною скаргою на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Шафрана Романа Івановича, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , яка проведена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р.І. на підставі іпотечного договору від 12.09.2017 року № 4304, скасувати рішення про державну реєстрацію від 13.10.2020 № 54555785, запис про право власності № 38640225 та витребувати від ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна у державному реєстрі речових прав 101.

Позов обґрунтувала тим, що 12 вересня 2017 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець надав, а позичальник отримав у строкове користування грошові кошти в сумі 207 504 грн, що на час отримання позики за курсом купівлі євро становило еквівалент 6600 євро. Договір позики нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р.І. за № 4303. Згідно умов договору позики строк повернення грошових коштів було визначено не пізніше 12 вересня 2019 року. 12 вересня 2017 року між нею (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) було укладено договір іпотеки, за умовами якого нею було передано в іпотеку квартиру в АДРЕСА_2 . 28 серпня 2020 року ОСОБА_2 направив на її адресу вимогу, в якій зазначив, що розмір боргу за договором позики становить 1 620 151,50 грн, що еквівалентно 49170 євро та попередив, що у випадку несплати зазначеної суми у визначений термін ним буде звернуто стягнення на квартиру шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. 10 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р.І. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру в АДРЕСА_2 за відповідачем ОСОБА_2 08 лютого 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири за ціною 780 000 грн. 06 травня 2021 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 набула у власність за договором купівлі-продажу квартиру в АДРЕСА_2 за ціною 768000 грн. Вважала, що приватним нотаріусом Шафраном Р.І. проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 з порушенням вимог, передбачених Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень документів. Так, відповідач, звертаючись до приватного нотаріуса з заявою про проведення державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, не надав доказів отримання нею (іпотекодавцем) вимоги про виконання порушеного зобов`язання, яка при цьому була адресована не їй, а приватному нотаріусу Шафрану Р.І. Крім того, відповідач не надав нотаріусу відомостей про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації, що згідно ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» єпідставою для відмови у державній реєстрації переходу права власності на спірну квартиру за відповідачем. Також вважала необґрунтованим визначений відповідачем розмір її заборгованості, який згідно розрахунку ОСОБА_2 становить 1620151,50 грн, що еквівалентно 49170 євро, оскільки такий не відповідає умовам укладеного між нею та ОСОБА_2 договору позики. Так, пунктом 1.3 договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути 6600 євро у гривневому еквіваленті на час повернення позики по комерційному курсу євро, який встановлений AT «Укрексімбанк». Враховуючи, що предметом позики були грошові кошти, виражені в національній валюті, вважала, що розрахунок заборгованості повинен був проводитися у гривнях, а не в євро. У лютому 2021 року вона звернулася до суду з позовом про визнання недійсним зазначеного договору позики. Просила витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 зазначену квартиру, набуту останньою на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з метою чинення їй перешкод у вільному користуванні та розпорядженні її житлом, в якому вона продовжує безперешкодно проживати.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Богомазової Ірини Олександрівни про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Копитчака Євгена Івановича про стягнення витрат на правову допомогу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи.

Зазначає, що постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що приватним нотаріусом Шафраном Р.І. проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 з порушенням Закону України «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, відповідач, звертаючись до приватного нотаріуса з заявою про проведення державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки, не надав доказів отримання нею (іпотекодавцем) вимоги про виконання порушеного зобов`язання, яка при цьому була адресована не їй, а приватному нотаріусу Шафрану Р.І. Крім того, вважає таким, що не відповідає умовам укладеного між нею та ОСОБА_2 договір позики від 12.09.2017 року та наданий відповідачем розрахунок її заборгованості за таким. Враховуючи, що предметом позики були грошові кошти виражені в національній валюті, то розрахунок заборгованості повинен був проводитися у гривнях, а не в євро. Таким чином, початковою сумою для розрахунку заборгованості по пені було 207 504 грн, а не 6600 євро. Відтак, ОСОБА_2 незаконно включив до суми її боргу 48 000 євро, у зв`язку з чим протиправно заволодів її квартирою. Вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні її позову, дійшов необгрунтованого висновку про відповідність дій іпотекодержателя вимогам Закону України «Про іпотеку» та договору іпотеки, якими передбачено обов`язок останнього надати нотаріусу відомості про вартість предмета іпотеки, посилаючись на те, що вартість іпотеки визначено самим договором іпотеки від 12.09.2017 року, яка станом на час укладення договору становила 410 000 грн. При цьому, суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 37 Закону України «Про іпотеку», згідно якої іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Щодо вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння зазначає, що доказів безготівкових розрахунків за придбане майно сторонами не надано. Зазначена обставина свідчить про те, що сторони не здiйснювали розрахунки за договором купівлі-продажу, а уклали ряд правочинів, спрямованих на створення їй перешкод у поверненні майна, яке незаконно вибуло з її володіння. Надання в суді першої інстанції розписок про отримання коштів не спростовує зазначених доводів та не підтверджує дотримання порядку розрахунків між сторонами. Якщо майно було набуте безоплатно в особи, яка не мала права його вiдчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. При цьому, матеріали справи містять належні докази, якi свiдчать про відсутність реальних намірів набувачів майна ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його придбання.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рiшення, яким позов задоволити.

Додаткове рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає додаткове рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що відповідачами на було надано попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, що позбавило її можливості належним чином спростувати розмір понесених ними витрат на професійну правничу допомогу. Суд першої інстанції, задовольняючи частково заяви представників відповідачів про стягнення з неї витрат на правничу допомогу, не врахував, що докази отримання нею копій таких заяв у матеріалах справи відсутні, що згідно абз. 4 ч. 2 ст. 183 ЦПК України є підставою для їх повернення. Вважає, що розмір витрат відповідачів на професійну правничу допомогу адвокатів є необґрунтованим та не відповідає принципу розумності.

Просить додаткове рішення суду скасувати, заяви представників відповідачів повернути заявникам.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 скарги підтримала з підстав, наведених у них, просила скарги задоволити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 проти скарг заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду підлягає задоволенню частково з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про

звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет

іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку,

встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у

порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відтак, застереження про задоволення вимог іпотекодежателя, що міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Подібні висновки викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-1388цс16 та в постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16.

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою

підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий у власність іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня

2015 року № 1127, визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно пункту 61 Порядку № 1127 (у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності іпотечного майна) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами); довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк.

Судом встановлено, що 12.09.2017 року між ОСОБА_2 (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) було укладено договір позики № 4303, згідно умов якого позикодавець зобов`язувався передати, а позичальник зобов`язувалась прийняти та повернути позику - грошові кошти в сумі 207504,00 грн, що на час укладення договору становило в еквіваленті згідно комерційного курсу продажу AT «Укрексімбанк» 6600 євро. Термін, до якого надавалася позика, 12.09.2019 року (п.2.1. договору).

Згідно п. 1.3. договору позики від 12.09.2017 року позичальник зобов`язувався повернути позику в розмірі 6600 євро в гривневому еквіваленті на час повернення по комерційному курсу продажу валюти в АТ «Укрексімбанк».

Пунктом 4.8 договору позики від 12.09.2017 передбачено право позикодавця на звернення стягнення за рахунок заставленого майна, що виникає у нього з моменту першого порушення позичальником оплати за даним договором.

12.09.2017 між ОСОБА_2 (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, згідно умов якого для забезпечення своєчасного та повного виконання умов договору позики від 12.09.2017 року позичальник передав в іпотеку позикодавцю наступне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно п. 5.1 іпотечного договору від 12.09.2017 року сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі настання однієї з наступних обставин: у разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору основного зобов`язання - договору позики, в тому числі в момент настання будь-якого строку/терміну виконання умов договору основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, хоча б одна з таких умов не буде виконана; невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких інших умов договору основного зобов`язання.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 належним чином своїх зобов`язань за договором позики від 12.09.2017 року не виконувала, що призвело до виникнення у неї заборгованості за цим договором.

28.08.2020 року ОСОБА_2 надіслав позивачу ОСОБА_1 вимогу, в якій зазначив, що розмір боргу за договором позики становить 1 620 151, 50 грн, що еквівалентно 49170 євро, та попередив, що у випадку несплати такої суми буде звернуто стягнення на квартиру шляхом набуття ним у власність предмета іпотеки.

Зазначену вимогу ОСОБА_1 отримала 05.09.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак така залишилася без виконання.

10.10.2020 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Львіського міського нотаріального округу Шафрана Р.І. з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо зміни власника квартири АДРЕСА_1 на іпотекодержателя зазначеного нерухомого майна, до якої долучив копію договору іпотеки від 12.09.2017 року, розділ 5 якого містить застереження щодо можливості передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодавцеві 28.08.2020 року та докази отримання такої позивачем 05.09.2020 року, тобто усі необхідні документи, необхідні для вчинення реєстраційної дії, що передбачені пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

10.10.2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафраном Р. І. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 12.09.2017 року у зв`язку з неповерненням боргу.

08.02.2021 року між відповідачем ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сворень P.O. та зареєстровано в реєстрі за № 137.

09.03.2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

06.05.2021 року між ОСОБА_4 (продавець) та відповідачем ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаняк С. С. та зареєстрований в реєстрі за № 282.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у договорі іпотеки від 12.09.2017 року сторони погодили застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, що прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками. Таке погодження сторонами свідчить про наявність згоди самого іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань. У зв`язку з порушенням позичальником ОСОБА_1 умов договору позики від 12.09.2017 року у іпотекодержателя ОСОБА_2 виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у позасудовому порядку, у зв`язку з чим на адресу ОСОБА_1 було надіслано повідомлення-вимогу про усунення порушень основного зобов`язання. Зазначене повідомлення позивач отримала, однак заборгованість не погасила. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що на час вчинення реєстраційних дій ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу всі потрібні документи, передбачені пунктом 61 Порядку № 1127, тому реєстратор не мав передбачених законом підстав для відмови ОСОБА_2 у державній реєстрації прав та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_3 .

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає встановленим обставинам та матеріалам справи.

Доводи скарги про те, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію від 13.10.2020 № 54555785 та запис про право власності № 38640225 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна у державному реєстрі речових прав 101 за іпотекодержателем було вчинено за обставин ненадання державному реєстратору усіх передбачених Порядком № 1127 документів, зокрема оцінки вартості іпотечного майна, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матерілами реєстраційної справи щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_1 , витребуваної Львівським апеляційним судом в ході розгляду даної справи, у якій наявний висновок про вартість майна, складений оцінювачем ОСОБА_8 та належним чином зареєстрований, згідно якого ринкова вартість спірної квартири станом на 08.10.2020 року, чинна на день набуття іпотекодержателем права власності на іпотечне майно (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), становить 826 440 гривень без урахування ПДВ.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що розмір заборгованості, зазначений ОСОБА_2 у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 12.09.2017 року станом на 09.10.2020 року не відповідає умовам договору позики, то такі на увагу не заслуговують, оскільки не спростовують правомірність дій реєстратора щодо прийняття ним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , виходячи з наступного.

Так, у пункті 61 Порядку № 1127 зазначено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки державному реєстратору подається довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації.

Отже, Порядок № 1127 визначає лише одну умову, якій має відповідати інформація, викладена у довідці іпотекодержателя про заборгованість, а саме в ній має бути зазначена сума боргу на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації. Інших вимог щодо оформлення цієї довідки, зокрема щодо наведення детального розрахунку заборгованості, у Порядку № 1127 не зазначено.

Звертаючись з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.10.2020 року, ОСОБА_2 надав приватному нотаріусу розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 12.09.2017 року станом на 09.10.2020 року,тобто вимоги щодо оформлення довідки про суму боргу іпотекодавця відповідачем дотримано.

При цьому, Порядок № 1127 не визначає обов`язку надання державному реєстратору доказів безспірності заборгованості, а стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не передбачає такої підстави для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Встановивши, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 проведена з дотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку № 1127, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність набуття ОСОБА_3 прав власності на спірну квартиру та відсутність підстав для витребування у неї зазначеного майна.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Встановлено, що 31.03.2021 року між адвокатом Богомазовою І.О. та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги № 1517.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру понесених судових витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_6 надала суду копію договору-доручення про надання правової допомоги № 1517 від 31.03.2021 року, копію акту виконаних робіт від 20.04.2021, копію акту виконаних робіт від 25.08.2021 року, копію акту виконаних робіт від 20.10.2021 року, копію акту виконаних робіт від 23.05.2022 року та квитанції про оплату послуг з правничої допомоги, згідно яких загальна вартість наданих послуг відповідачу ОСОБА_2 адвокатом Богомазовою І.О. становить 17250 грн.

16.08.2021 року між адвокатом Копитчаком Є.І. та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір про надання правової допомоги № 21/34.

На підтвердження розміру понесених судових витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_7 надав суду копію договору № 21/34 про надання правової допомоги від 16.08.2021 року, додаткову угоду від 16.08.2021 року № 1 до Договору про надання правової допомоги № 21/34 від 16.08.2021 року та копію акту від 20.05.2022 року про приймання-передачу наданих послуг за Договором про надання правової допомоги № 21/34 від 16.08.2021 року, згідно якого загальна вартість наданих послуг адвокатом Копитчаком Є.І. відповідачу ОСОБА_3 становить 17250 грн.

Задовольняючи частково заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та представника ОСОБА_9 - ОСОБА_7 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції правильного виходив з передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України обов`язку позивачки ОСОБА_1 відшкодувати відповідачам понесені ними судові витрати.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З наведених мотивів, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду в частині розміру витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з позивача в користь відповідачів, слід змінити, стягнути з позивача в користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 7 500 грн витрат на правову допомогу, що в повній мірі відповідатиме обсягу наданих послуг, затраченому адвокатами часу, складності справи, а також критерію реальності, співмірності та розумності їхнього розміру.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. 375, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 травня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 травня 2022 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року задоволити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 7 500 грн витрат на правову допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра