Справа № 727/9497/23
Провадження № 2/727/196/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді - Калмикової Ю. О.,

за участі секретаря - Макогон А. А.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідачів - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу в загальному позовному провадженні за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Юлії Вікторівни про скасування рішення про державну реєстрацію речового права,

УСТАНОВИВ:

Описова частина

Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Юлії Вікторівни про скасування рішення про державну реєстрацію речового права.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 з 10 червня 2003 року зареєстрована та постійно проживаю в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира повністю належить їй на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання АЕА/846632 від 14.06.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Блауш Н. З. та зареєстровано в реєстрі за №3810.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Частиною 2 статті 3 Закону встановлено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

20.06.2023 позивачу стало відомо, що рішенням державного реєстратора Чернівецької міської ради Поліщук Юлії Вікторівни (індексний номер рішення: 67937238 від 08.06.2023 14:08:18) у вказаній квартирі було зареєстровано право власності на 1/4 частину за ОСОБА_4 , а також на 1/8 частину за ОСОБА_3 . Ці обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер інформаційної довідки 336352125 від 20.06.2023 18:16:02.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Документами, поданими для державної реєстрації заявником ОСОБА_3 , є зокрема Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.01.2023 у справі №727/8236/22 та Постанова Чернівецького апеляційного суду від 12.04.2023 у справі № 727/8236/22.

Позивач вважає рішення державного реєстратора Поліщук Ю. В. неправомірним і таким, що підлягає скасуванню з наступних доводів та підстав.

1. Подані документи для державної реєстрації, а саме вказані судові рішення, не давали змоги державному реєстратору ОСОБА_5 встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження оскільки ці рішення є суперечливими.

Зокрема, в рішенні від 19.01.2023 р. у справі №727/8236/22 було:

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (він же ОСОБА_6 ) відмовлено.

Таким чином, квартира не була визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто квартира, по суті залишилась особистою приватною власністю ОСОБА_1 та не є спадковим майном, але в той же час, в цій же квартирі, було визнано право власності на частки в порядку спадкування.

Іншим словами, право власності на відповідні частки було визнано на основі того, що квартира була спільним сумісним майном подружжя, але одночасно, ця ж квартира не була визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Це, в свою чергу, означає, що реєстрація за цим судовим рішенням є не можливою.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставами для відмови в державній реєстрації прав є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Також, жодним із цих судових рішень позивача не було позбавлено права власності на квартиру як в цілому, так і у відповідних частках. Крім того, вищевказаний договір довічного утримання, на підставі якого, позивач є одноосібним власником квартири в частці 1/1, ніким не оскаржувався, не визнавався недійсним, не змінювався. Тобто цей договір є чинним на даний час і є правовстановлюючим документом, на підставі якого позивач правомірно володію належною їй квартирою.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставами для відмови в державній реєстрації прав є наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Подані документи для державної реєстрації, а саме вказані судові рішення, не давали змоги державному реєстратору ОСОБА_5 встановити припинення за ОСОБА_1 речових прав на квартиру у відповідних частках. За ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного договору довічного утримання з 26.05.200 зареєстровано право приватної власності на 1/1 частки (тобто 100 %) на квартиру АДРЕСА_2 . Таким чином, наявні очевидні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у реєстрації права власності згідно з вимогами ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

2. Відсутність рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).

Однак, в поданих для реєстрації документах відсутнє рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яке є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

3. Реєстрація згідно п. 66 порядку державної реєстрації.

Враховуючи той факт, що документами, поданими для державної реєстрації заявником ОСОБА_3 , є зокрема Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.01.2023 у справі №727/8236/22, згідно з яким вони успадкували відповідні частки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є належними спадкоємцями. Про що, також свідчить довідка про коло спадкоємців №185/01-16 згідно матеріалів спадкової справи №26/2021, копія додається в додатках. Але за спадкодавцем ОСОБА_6 ніколи не було зареєстровано жодних речових прав у даній квартирі.

Тому вважає, що процес реєстрації мав відбуватися згідно з п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який чітко говорить наступне:

Для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.

Документи, які вимагаються пунктом 66, не були подані. Також, не було внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця. А відповідно, був порушений Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

4. Вважає, що у спадкоємців взагалі відсутні права на реєстрацію в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Тому що, згідно з законом спадкуються тільки ті права, які були наявні у спадкодавця на момент смерті. Але у спадкодавця, на момент смерті по суті не було, ні права на поділ даної квартири, ні права на реєстрацію речових прав в даній квартирі відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України. В якій вказано, зокрема, наступне.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

А оскільки, позивач розлучилася з колишнім чоловіком ОСОБА_7 (він же ОСОБА_6 ) ще в 2007 році, то трирічний строк позовної давності на поділ майна минув. Тому, ще з 2010 року і до моменту смерті у нього вже не було права на поділ квартири, оскільки був пропущений трирічний строк позивної давності і відповідно не було права на реєстрацію своїх речових прав у даній квартирі. А це, в свою чергу означає, що і спадкоємці не могли успадкувати відсутні права спадкодавця.

Тобто, спадкоємцям, так як і спадкодавцю ще за його життя, спочатку необхідно було подати позов на поділ нерухомого майна, а саме: квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Тільки після поділу майна у них виникає право на реєстрацію такого майна. А оскільки, цього не було зроблено, то відповідно державний реєстратор ОСОБА_5 ймовірно порушила процедуру та Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

5. Позивач вважає, що державний реєстратор ОСОБА_5 взагалі не мала підстав розглядати заяву ОСОБА_3 щодо реєстрації за нею та ОСОБА_4 права власності на частки у нерухомому майні, так як реєстрація права власності на підставі судового рішення передбачає абсолютно самостійну процедуру, яка передбачена ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, державний реєстратор Поліщук Ю.В., будучи посадовою особою органу місцевого самоврядування, приймаючи рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 діяв не на підставі закону та в межах повноважень, визначених законом, та не у спосіб, передбачений законом, а саме ст.ст. 24, 27, 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Після того, як позивачу стало відомо про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вона звернулася до державного реєстратора ОСОБА_5 і попросила її надати роз`яснення щодо прийнятого рішення. ОСОБА_5 відмовилася надавати жодні роз`яснення та запропонувала її звернутися до суду, якщо у неї є якісь запитання щодо її рішення.

Враховуючи сформовану ситуацію, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки реєстрація права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушує її права як власника квартири, оскільки вона позбавлена права зареєструвати це право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Також вона позбавлена права повноцінно використовувати своє майно, а саме права розпорядження своєю власністю.

На підставі вищезазначеного просила визнати неправомірним рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Поліщук Юлії Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67937238 від 08.06.2023 про реєстрацію права власності на 1/4 частку за ОСОБА_4 та на 1/8 частку за ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 .

Скасувати рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Поліщук Юлії Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67937238 від 08.06.2023 про реєстрацію права власності на 1/4 частку за ОСОБА_4 та на 1/8 частку за ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 .

Надходження позовної заяви та інших заяв до суду

25.09.2023 суддя ухвалою прийняла та відкрила провадження у справі № 727/9497/23 і призначила справу до розгляду (а.с.38).

04.10.2023 відповідач державний реєстратор Поліщук Ю.В. надала відзив на позов (а.с.46-48).

02.10.2023 року до неї, як державного реєстратора, надійшла ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25.09.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Ю.В. про скасування рішення про державну реєстрацію речового права.

З позовними вимогами не погоджується в повному обсязі, вважає їх незаконними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

По-перше, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 року у справі № 910/15792/20, державний реєстратор не є належним відповідачем. Велика Палата висловила наступну правову позицію: «Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача».

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 року по справі № 914/2350/18 (914/608/20), «Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палат:: Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 71))» - пункт 146.

«Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див., зокрема, постанови: Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 39), вії 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункт 75))» - пункт 148.. «З огляду на те, що приватний нотаріус (державний реєстратор) є неналежним відповідачем у спірних правовідносинах, у позові до нього слід відмовити саме із цієї підстави» - пункт 149.

Також актуальними є правові висновки Великої Палати про те, що державній реєстратор не є належним відповідачем у спорах про визнання незаконними та скасування реєстраційних дій, вчинених щодо третьої особи, а ним є особа, щодо яке були здійснені ці дії (записи), викладені у постановах від 04.09.2018 р. у справі №823/2042/16 (пункт 36), від 12.12.2018 р. у справі №570/3439/16-ц (пункт 53) та від 04.02.2020 у справі №910/7781/19 (пункт 37).

По-друге, позивачем вказано, що «подані документи для державної реєстрації саме вказані судові рішення, не давали змогу державному реєстратору встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, оскільки ці рішення є суперечливими» (абз. 10 на стор. 2 позовної заяви).

Слід зауважити, що позивач не наділений повноваженнями визначати законність і обґрунтованість судового рішення по справі 727/8236/22, на підставі якого були проведені реєстраційні дії.

Виходячи з норм діючого законодавства рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових пр на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі Закон), державна реєстрація права власності та інших речових прав зокрема проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

Рішення Шевченківського районного суду по справі 727/8236/22, з урахуванням постанови Чернівецького апеляційного суду від 12.04.2023 по цій справі, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сил 12.04.2023. Державна реєстрація права власності відбулась у червні 2023, що також підтверджує законність та правомірність проведення реєстраційних дій.

Також, позивач вводить суд в оману вказуючи знаком «?», що рішення суду не містило визначеної частки власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 (абз. 3 на стор. 3 позовної заяви).

Суд визнав за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частку на оспорювану квартиру.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже, все вищезазначене безпосередньо вказує на те, що подані документи надавали змогу встановити набуття речових прав за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Також не відповідає дійсності твердження позивача, що «Іншими словами, право власності на відповідні частки було визнано на основі того, що квартира була спільним майном подружжя, але одночасно, ця ж квартира не була визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя» (абз. 6 на стор. 3 позовної заяви).

Судами першої та апеляційної інстанції питання визнання оспорюваної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя було всебічно розглянуто та зроблено наступний висновок: «За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, укладеним під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі діючих норм цивільного права в залежності від часу такого набуття, зазначених вище, що, в свою чергу, спростовує та робить неспроможними доводи апелянта з приводу набуття ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_6 права на спірну квартиру в особисту приватну власність.

Суд першої інстанції, дослідивши, наявні у справі докази, і, надавши їм належну оцінку, врахувавши факт набуття спадкодавцем ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) права власності на спірну квартиру по АДРЕСА_3 під час зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_1 , який було розірвано тільки 29.10.2007 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя та розмір їх часток у праві власності на неї є рівним, тобто по 1/2 частки у кожного, а тому частка, яка належала ОСОБА_6 , підлягає розподілу між -спадкоємцями у відповідних частках.

Посилання на невиконання ОСОБА_8 умов договору довічного утримання є безпідставними, оскільки такий не був його стороною, однак з урахування того, що сторони на час виконання перебували у шлюбі, вели спільний бюджет, тощо свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на такі докази, як покази свідків, що пояснили в суді першої інстанції відомості з приводу добровільного поділу між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . нажитого майна, є безпідставним, оскільки вказані доводи не можуть гртунтуватися на показах свідків, оскільки є недопустимими в силу ч.2 ст.78 ЦПК України щодо нерухомого майна, правочини щодо якого згідно з вимогами Цивільного кодексу України (на момент розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_6 ) мають бути у письмовій формі та є чинними з моменту нотаріального посвідчення та його державної реєстрації, що розуміється ОСОБА_1 з пояснень в суді апеляційної інстанції.».

По-третє, посилання позивача (стор. 4 позовної заяви) на необхідність застосування п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015р. № 1127 - є таким, що не відповідає дійсності та суперечить вимогам діючого законодавства з наступних підстав.

Згідно з п. 66 зазначеного Порядку передбачено можливість проведення державної реєстрації права власності за спадкодавцем на підставі документів, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно та які були видані за життя спадкодавця, але з тих чи інших причин реєстрація права власності на об`єкт нерухомості не була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення речових прав. Так, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені ст. 27 Закону та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою орган місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Відтак, п. 66 Порядку слід застосовувати у сукупності зі ст. 27 Закону та тими пунктами Порядку, якими встановлено перелік документів для відповідної державної реєстрації. При цьому обов`язковими умовами застосування цього пункту є те, що документ, що відповідно до законодавства підтверджує набуття спадкодавцем прав на нерухоме майно, має бути виданий на його ім`я та за життя спадкодавця. Вказана позиція ототожнюється з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 25.05.2021 № 22296/13079-26-21/8.4.3 «Стосовно деяких питань, що стосуються проведення державної реєстрації права власності в порядку, передбаченому пунктом 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127» та наявне за наступним посиланнях; https://minjust.gov.ua/files/general/2022/02/15/3310-67.pdf

По-четверте, посилаючись на ст. 31-1 Закону позивач неправомірно вказує, що «Аналізуючи зміст вказаних норм законодавства вважає, що державний реєстратор взагалі не мала підстав розглядати заяву ОСОБА_3 » (абз. 3 стор. 6 позовної заяви).

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» від 06.10.2016 № 1666- VIII до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та СДРСР, передбаченої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також у разі проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили, до запровадження відповідної інформаційної взаємодії реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться за зверненням заявника.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно з метою встановлення набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі поданого рішення суду обов`язково використовує відомості ЄДРСР за допомогою офіційного веб-порталу судової влади України щодо наявності такого рішення у відповідному реєстрі в електронній формі, відповідності його за документарною інформацією та реквізитами.

Звертає увагу суду, що позивач незважаючи на факти встановлені судами під час розгляду справи № 727/8236/22, а також відсутністю з її боку касаційного оскарження того рішення, ґрунтує на них свої позовні вимоги по цій справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вважає, що дії позивача спрямовані на цілеспрямовану дискредитацію рішення суду, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності за відповідачами, а преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Стверджує, що оспорювана державна реєстрація була проведена відповідно до норм діючого законодавства та у порядок передбачений Законом. Отже, на підставі вищезазначеного вважає, що позовні вимоги, скеровані позивачем, є помилковими, незаконними та такими, які не підлягають задоволенню. Просила суд, відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог.

10.10.2023 позивачем надана відповідь на відзив (а.с.50-52).

06.10.2023 року до неї, ОСОБА_1 , надійшов відзив від державного реєстратора Поліщук Ю. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Ю. В. про скасування рішення про державну реєстрацію речового права.

Щодо твердження відповідача про те, що державний реєстратор не є належним відповідачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. Вирішення таких спорів відбувається за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у такому спорі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чи її спадкоємці. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює цивільно-правового характеру спору.

Отже, вона вважає, що державний реєстратор ОСОБА_5 умисно прийняла своє рішення про державну реєстрацію і цим порушила її права і тому є належним відповідачем.

Щодо твердження відповідача про те, що позивачем вказано, що «подані документи для державної реєстрації, а саме вказані судові рішення, не давали змогу державному реєстратору встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження оскільки ці рішення є суперечливими» та про те, що «позивач не наділений повноваженнями визначати законність і обґрунтованість судового рішення по справі №727/8236/22, на підставі якого були проведені реєстраційні дії».

Відповідач неправильно трактує слова «рішення є суперечливими» в позовній заяві. Цими словами вона жодним чином не заперечувала законність судового рішення. Вважає рішення суперечливими тому, що висновки та факти, які встановив суд під час розгляду справи та рішення які суд прийняв у цій справі є прямо протилежні. Тому що суд, своїм рішенням відмовив у визнанні квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але визнав частки за спадкоємцями, тому що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Щодо твердження відповідача про те, що позивач вводить суд в оману, вказуючи знаком (?), що рішення суду не містило визначеної частки власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 .

Звертає увагу суду на те, що знак (?) це є технічна (орфографічна) помилка, яка сталася під час завантаження позовної заяви до системи електронного суду. Це була цитата із рішення суду по справі №727/8236/22, про що свідчать додатки до позовної заяви. Замість знаку питання мав бути знак (1/4), тобто одна четверта, але з невідомих їй причин цей символ завантажився неправильно.

Щодо твердження відповідача про те, що не відповідає дійсності твердження позивача, що іншими словами, право власності на відповідні частки було визнано на основі того, що квартира була спільним майном подружжя, але одночасно ця ж квартира не була визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя".

Державний реєстратор ОСОБА_5 умисно вводить суд в оману, цитуючи тільки першу частину висновку, до якого дійшов суд при розгляді справи. А також зовсім не бере до уваги іншу частину висновку та остаточне рішення, яке ухвалив суд на основі цих висновків. На її думку державний реєстратор ОСОБА_5 не має законних підстав обирати з тексту тільки ті висновки, які ій підходять для реєстрації та не не може обирати на чому грунтувати прийняття рішення про державну реєстрацію: перша частина висновків, друга частина висновків, чи остаточне рішення суду, що як правильно вона зазначила набрало законної сили і обов`язкове до виконання.

Оскільки, Верховний Суд віддає перевагу застосуванню принципу res judicata. Так, одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареска проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява №28342/95,61, ECHR 1999-VII). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (§ 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Отже, на її думку, державний реєстратор Поліщук Ю.В. керуючись тільки частиною висновку, який прямо протилежний іншій частині висновку та ухваленому рішенню суду на основі цих висновків не визнає та виражає не повагу до остаточного рішення суду.

Інші висновки, яких дійшов суд щодо позовної вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя: Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання кв. АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ( ОСОБА_6 ) суд виходив з того, що така стосується прав суб`єкта матеріальних відносин, який не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Рішення суду щодо цього питання: у задоволенні вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_1 (він же ОСОБА_6 ) відмовлено.

Щодо твердження відповідача про те, що позивач, незважаючи на факти встановлені судами під час розгляду справи №727/8236/22, а також відсутність з іі боку касаційного оскарження такого рішення , грунтує на них позовні вимоги по цій справі".

Звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на порушенні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а не на рішенні суду. Також вона не піддає сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу, та жодним чином не дискредитує рішення суду, на підставі якого було проведено державну реєстрацію права власності за відповідачами, тому що вона визнає рішення суду в повному обсязі.

Додатково, звертає увагу суду на те, що у відзиві не має жодного заперечення щодо наступних аргументів у позовній заяві.

Жодним із цих судових рішень її не було позбавлено права власності на квартиру як в цілому, так і у відповідних частках. Крім того, вищевказаний договір довічного утримання, на підставі якого, вона є одноосібним власником квартири в частці 1/1, ніким не оскаржувався, не визнавався недійсним, не змінювався. Тобто цей договір є чинним на даний час і є правовстановлюючим документом, на підставі якого я правомірно володію належною мені квартирою. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставами для відмови в державній реєстрації прав є наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Подані документи для державної реєстрації, а саме вказані судові рішення, не давали змоги державному реєстратору ОСОБА_5 встановити припинення за нею речових прав на квартиру у відповідних частках. За нею на підставі вищезазначеного договору довічного утримання з 26.05.2003 зареєстровано право приватної власності на 1/1 частки (тобто 100 %) на квартиру АДРЕСА_2 . Таким чином, наявні очевидні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Враховуючи викладене, вважає, що державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у реєстрації права власності згідно з вимогами ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98). Однак, в поданих для реєстрації документах відсутнє рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яке є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В поданих для реєстрації документах відсутній технічний паспорт на об`єкт нерухомості який використовують практично при кожній реєстраційній дії з нерухомістю при зміні її статусу або при внесені нових даних в державні реєстри, в зв`язку із зміною власника.

Отже, вважає, що ці аргументи визнаються відповідачем в повному обсязі. Але про це не вказано у відзиві. Тобто, сам відповідач визнає, що були наявні підстави для відмови у реєстрації згідно з вимогами ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та в поданих для реєстрації документах був відсутній технічний паспорт на об`єкт нерухомості.

Просила суд, відмовити в задоволенні відзиву на позовну заяву у справі №727/9497/23 за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Ю. В. про скасування рішення про державну реєстрацію речового права - в повному обсязі.

23.10.2023 представником відповідачів ОСОБА_2 надано відзив на позов (а.с.54-56).

Щодо необґрунтованості та безпідставності заявлених позовних вимог.

Як вбачається із позову, предметом вимог є рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Поліщук Юлії Вікторівни про державну реєстрацію прав відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на частки в квартирі АДРЕСА_2 .

Обґрунтування позовних вимог зводиться до того, що позивач не визнає права відповідачів, які виникли на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19.01.2023 у справі №727/8236/22.

При цьому, позивач наголошує на нібито порушеннях державним реєстратором при проведенні реєстраційних дій норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі по тексту - Закон №1952-ІУ) та інших нормативних актів. З приводу наведених так званих «порушень» слід зазначити наступне.

Щодо твердження позивача про відсутність у державного реєстратора змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно.

Як зазначалось вище, права у відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірну квартиру виникли на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19.01.2023 у цивільній справі №727/8236/22, яке в цій частині залишено в силі постановою Чернівецького апеляційного суду від 12.04.2023. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині визнання прав на частки в спірній квартирі суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_6 , адже набута за час їх шлюбу на підставі договору довічного утримання від 14.06.2001, тому розмір їх часток є рівними, тобто по 1/2 кожного, а тому частка, яка належала ОСОБА_6 підлягає розподілу між спадкоємцями у відповідних частках.

При цьому, відмовляючи у позові про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності суди виходили з того, що така позовна вимога стосується прав суб`єкта матеріальних відносин, який не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Отже, вирішивши спір, суд в рішенні по справі №727/8236/22 встановив обсяг набутих в порядку спадкування майнових прав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру та в мотивувальній і резолютивній частині рішення визначив розмір їх часток. В свою чергу державний реєстратор при прийнятті оскаржуваного рішення вніс до Держаного реєстру записи про право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру в частках, розміри яких відповідають рішенню суду по вищезазначеній справі. Також реєстратором дотримано норму ч.2 ст.12 Закону №1952-ІУ, згідно з якою відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що судове рішення не давало змогу держреєстратору встановити «набуття, зміну або припинення речових прав» фактично зводиться до не згоди із рішенням по справі №727/8236/22, яке набрало законної сили, є чітким та зрозумілим. В зв`язку із цим, державний реєстратор на підставі п.9 ч.1 ст.27 Закону №1952-ІУ провів реєстраційну дію.

Також твердження позивача ОСОБА_1 про те, що вона є одноосібним власником квартири, адже договір довічного утримання від 14.06.2001 ніким не оскаржувався, не визнавався недіийсним, не змінювався і є чинним не відповідає нормам ст.60, 65, 68 СК України, адже факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване (правова позиція ВС у постанові від 01.04.2020 по справі № 462/518/18).

Щодо відсутності рішення суду про витребування нерухомого манйна з чужого незаконного володіння.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули права на квартиру в порядку спадкування на підставі рішення суду по справі №727/8236/22, яке надано держреєстратору для проведення реєстраційної дії, а не на підставі рішення суду за результатами розгляду віндикацідного позову до ОСОБА_1 в порядку ст.388 ЦК України. Посилання позивача ОСОБА_1 на відсутність рішення суду про витребування майна на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідчить про нерозуміння нею правової природи віндикацідного позову як способу захисту порушених прав власника майна, у якого майно вибуло з володіння поза волею.

Щодо твердження про реєстрацію прав згідно з пунктом 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок №1127).

Пункт 66 Порядку №1127 визначає порядок внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця на етапі оформлення (підтвердження) спадкових прав. Даний пункт державним реєстратором не застосовувався при проведенні спірної реєстрації в зв`язку із тим, що наданим для реєстраційної дії рішенням суду визначений обсяг прав на квартиру не за спадкодавцем, а за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

Щодо твердження позивача про пропуск строку позовної давності. Твердження позивача про пропуск трирічного строку позовної давності спадкодавця на пред`явлення позову про поділ мадна подружжя та відсутності у спадкодавця прав на квартиру, що нібито стало наслідком порушення держреєстратором процедури та Порядку... знову ж таки зводиться до незгоди її із встановленими преюдицідними фактами рішенням суду по справі №727/8236/22. Цим твердженням у вказаних справах судами двох інстанцій надана правова оцінка, відтак в силу ч.4 ст.82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню (правова позиція ВС в постанові від 05.09.2019 по справі №234/16272/15ц).

Щодо твердження позивача про прийняття оскаржуваного рішення без дотримання вимог норм ст.24, 27, 31-1 Закону№1952-ІУ.

Стаття 24 вказаного Закону визначає підстави для відмови в державній реєстрації прав. Предметом позовних вимог є рішення про державну реєстрацію речових прав на майно, а не рішення про відмову в реєстрації. Відтак, твердження позивача про нібито порушення держреєстратором ст.24 Закону №1952-ГУ є помилковим.

Позивач в позові визнає факт того, що державна реєстрація прав на квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проведена на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, тобто відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону №1952. При цьому, норма ст.31-1 вказаного Закону визначає особливості проведення реєстрацідних дій на підставі судових рішень. Умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме мадно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає затверджений на виконання вимог цього Закону порядок №1127.

Пунктом 30 вказаного Порядку №1127 визначені особливості проведення державної реєстрації прав за заявами в електронній формі та в автоматичному режимі. Цим пунктом визначено, що державна реєстрація прав може проводитися за заявою, поданою в електронній формі, в разі, зокрема, державної реєстрації прав на підставі судового рішення. Абзацом 3 цього пункту визначено, що державна реєстрація прав на підставі судового рішення може проводитися державним реєстратором у разі, коли примірник повного тексту судового рішення в електронній формі отримано в порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень.

Проте, оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав прийнято державним реєстратором не в порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, а на підставі заяви ОСОБА_3 , яка також діяла в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 та поданих до заяви документів, зокрема й судового рішення. Відтак твердження позивача про порушення держреєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення норм ст.27, 31-1 Закону №1952-ІV є знову ж таки помилковим.

Щодо твердження позивача про відсутність технічного паспорту на об`єкт нерухомості при проведенні реєстраційної дії.

Закон № 1952-ІV та Порядок №1127 не містить норми, яка б визначала обов`язок державного реєстратора перед прийняттям рішення про державну реєстрацію речового права на підставі судового рішення вимагати у заявника технічний паспорт на об`єкт нерухомості. Тому твердження позивача в цій частині є необґрунтованим та безпідставним.

Щодо орієнтовного розрахунку судових витрат, які очікує понести відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в ході розгляду даної справи.:

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України повідомляє суд про орієнтовний розрахунок судових витрат, які відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_9 очікують понести в зв`язку із розглядом даної справи, сума яких становить приблизно 20000,00 гривень та складатимуться із витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, розмір їх залежатиме від обсягу наданої правової допомоги, потраченого адвокатом часу на підготовку документів по справі і участі в судових засіданнях. Докази понесення відповідачами судових витрат будуть надані суду у визначений ч.8 статті 141 ЦПК України строк. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 178, 191 ЦПК України, просив суд визнати поважними причини пропуску визначеного ухвалою суду від 25.09.2023 строку на подання відзиву у даній справі та поновити їх та за результатами розгляду позову прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.

30.10.2023 позивачем надана відповідь на відзив ОСОБА_2 на позовну заяву у цивільній справі №727/9497/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Ю. В. про скасування рішення про державну реєстрацію речового права (а.с.64-67).

По-перше, щодо твердження адвоката Дубіцького А. В.: "Щодо необґрунтованості та безпідставності заявлених позовних вимог: Обґрунтування позовних вимог зводиться до того, що позивач не визнає права відповідачів, які виникли на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 19.01.2023р. у справі №727/8236/22".

Це твердження не відповідає дійсності, тому що в позовній заяві немає жодного заперечення прав відповідачів. Позовні вимоги ґрунтуються виключно на очевидних наявних підставах для відмови у державній реєстрації. Але у відзиві немає жодного заперечення проти наявних підстав для відмови і фактично, всі заперечення ОСОБА_2 умисно зводить до невизнання прав відповідачів, що є хибним, помилковим та не відповідає дійсності, тому що вона не оскаржує і визнає права власності відповідачів.

По-друге, щодо твердження адвоката Дубіцького А. В.: "Щодо твердження позивача про відсутність у державного реєстратора змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно: Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що судове рішення не давало змогу держреєстратору встановити «набуття, зміну або припинення речових прав» фактично зводиться до незгоди із рішенням по справі №727/8236/22, яке набрало законної сили, є чітким та зрозумілим".

Це твердження, також є помилковим та грунтується виключно на припущеннях. Рішення по справі №727/8236/22, яке набрало законної сили, є чітким та зрозумілим і жодним чином не заперечується та визнається. Але це рішення не давало змоги державному реєстратору встановити «набуття, зміну або припинення речових прав» тільки тому що, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі по тексту - Закон №1952-) Державний реєстратор встановлює відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема встановлює відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах.

Тільки після того, як встановлена відсутність суперечностей та встановлена відповідність відомостей про речові права державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій. А, оскільки, були наявні очевидні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, вважає, що державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у реєстрації права власності згідно з вимогами ст. 24 Закону №1952, замість того щоб встановлювати факт «набуття, зміни або припинення речових прав» тому, що в цьому не було необхідності.

По-третє, щодо твердження адвоката Дубіцького А. В.: "Щодо відсутності рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння: Посилання позивача ОСОБА_1 на відсутність рішення суду про витребування майна на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідчить про нерозуміння нею правової природи віндикаційного позову як способу захисту порушених прав власника майна, у якого майно вибуло з володіння поза його волею".

Це твердження, в черговий раз, ґрунтується виключно на припущеннях. Відсутність віндикаційного позову, саме завдяки його правовій природі, свідчить про визнання права власності, яке вже зареєстровано. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98).

А, оскільки за нею зареєстровано право приватної власності на 1/1 частки (тобто 100 %) на квартиру АДРЕСА_2 , та відсутній віндикаційний позов до неї, то це означає, що її право власності не оскаржується та визнається відповідачами в повному обсязі.

По-четверте, щодо твердження адвоката Дубіцького А. В.:"Щодо твердження позивача про пропуск строку позовної давності:Твердження позивача про пропуск трирічного строку позовної давності спадкодавця на пред`явлення позову про поділ майна подружжя та відсутності у спадкодавця прав на квартиру, що нібито стало наслідком порушення держреєстратором процедури та Порядку... знову ж таки зводиться до незгоди її із встановленими преюдиційними фактами рішенням суду по справі №727/8236/22".

В черговий раз, адвокат Дубіцький А. В. перекручує та тлумачить на власний розсуд твердження, які були в позовній заяві. Про права на квартиру у спадкодавця та про те, що ці права не визнаються в твердженні, яке заперечується, немає жодного слова. Повний текст твердження в позовній заяві, щодо цього питання є наступним: "А оскільки, ми розлучилися з моїм колишнім чоловіком ОСОБА_7 (він же ОСОБА_6 ) ще в 2007 році, то трирічний строк позовної давності на поділ майна минув. Тому, ще з 2010 року і до моменту смерті у нього вже не було права на поділ квартири, оскільки був пропущений трирічний строк позовної давності і відповідно не було права на реєстрацію своїх речових прав у даній квартирі."

Тобто, в цьому твердженні йде мова виключно про права на поділ майна та права на реєстрацію у спадкодавця, а не про права власності спадкодавця, які в цьому твердженні не оскаржуються.

Відтак, заперечення адвоката є хибним, помилковим та такими, що ґрунтуються виключно на його надуманих припущеннях. В черговий раз слова з позовної заяви умисно перекручуються та зводяться до нібито незгоди з правами власності, а це не відповідає дійсності.

По-п`яте, щодо твердження адвоката Дубіцького А. В.: "Щодо твердження позивача про прийняття оскаржуваного рішення без дотримання вимог норм ст. 24, 27, 31-1 Закону №1952: Відтак, твердження позивача про нібито порушення держреєстратором ст.24 Закону №1952У є помилковим та оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав прийнято державним реєстратором не в порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, а на підставі заяви ОСОБА_3 , яка також діяла в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_4 та поданих до заяви документів, зокрема й судового рішення. Відтак твердження позива ча про порушення держреєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення норм ст.27, 31-1 Закону №1952-IV є зновуж таки помилковим".

Щодо, ст. 24 Закону №1952-ІУ В черговий раз наявний факт викривлення та тлумачення на власний розсуд тверджень з позовної заяви. В позовній заяві відсутні "твердження позивача про нібито порушення держреєстратором ст.24 Закону №1952. Відносно статті 24 в позовній заяві наводяться виключно факти та наявні очевидні підстави для відмови у державній реєстрації. Тверджень про порушення цієї статті в позовній заяві немає. Щодо, ст. 27 Закону №1952 адвокат Дубіцький А. В. в запереченні стверджує про нібито "твердження позивача про порушення держреєстратором при прийнятті оскаржуваного рішення норм ст.27 Закону №1952-ІУ є знову ж таки помилковим", але знов ж таки, в позовній заяві немає тверджень про порушення ст. 27. Більше того, у цьому ж відзиві адвокат Дубіцький А. В. сам стверджує наступне: "Позивач в позові визнає факт того, що державна реєстрація прав на квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проведена на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, тобто відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону№1952. Відтак, він сам собі протирічить і таким чином, вводить суд в черговий раз в оману. Тому що, спочатку він стверджує, що позивач вважає ст. 27 Закону №1952-ІУ порушеною, а потім стверджує, що позивач визнає факт того, що державна реєстрація була проведена відповідно до п. 9 ч.1 ст. 27 Закону №1952-ІУ. Щодо, ст. 31-1 Закону №1952-ІУ В запереченні стверджується, що "рішення про державну реєстрацію прав прийнято державним реєстратором не в порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, а на підставі заяви", але це твердження не узгоджується з ст. 31-1 Закону №1952-ІУ, де прямо вказано, що "реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником".

Відтак, як вбачається з вищевикладеного, заперечення відносно ст. 24, 27, 31-1 Закону №1952-ІУ є в черговий раз помилковими, хибними та такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях та власних думках адвоката.

По-шосте, щодо твердження адвоката Дубіцького А. В.:"Щодо твердження позивача про відсутність технічного паспорту на об`єкт нерухомості при проведенні реєстраційної дії: Закон №°1952-ІУ та Порядок № 1127 не містить норми, яка б визначала обов`язок державного реєстратора перед прийняттям рішення про державну реєстрацію речового права на підставі судового рішення вимагати у заявника технічний паспорт на об`єкт нерухомості. Тому твердження позивача в цій частині є необґрунтованим та безпідставним".

Вже вкотре, адвокат знову вводить суд в оману, надаючи помилкову оцінку твердженням позивача у позовній заяві. Він заперечує твердження про відсутність технічного паспорта при проведенні реєстраційної дії і вважає це твердження позивача в цій частині необґрунтованим та безпідставним, наводячи аргумент про те, що у державного реєстратора немає обов`язку вимагати у заявника технічний паспорт на об`єкт нерухомості. Але цей аргумент, навпаки, тільки доказує факт відсутності технічного паспорта при проведенні реєстраційної дії, а не заперечує його. Тобто, адвокат Дубіцький А. В. не тільки визнає факт відсутності технічного паспорта, але разом з тим, ще й обгрунтовує чому його не було на його думку.

Але, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 490/5986/17 (провадження № 14-331цс18): підставою для відмови зазначено п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону №1952 (наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями) і вказано, що технічні характеристики квартири, які внесено до Державного реєстру, та ті, що зазначені в поданих позивачем документах, є відмінними.

Відповідно, навіть відмінності в поданих, та вже зареєстрованих технічних характеристиках квартири є підставою для відмови у державній реєстрації. А оскільки, адвокат Дубіцький А. В. визнає факт, того що технічний паспорт був відсутній, то відповідно він визнає, що перевірка на суперечності поданих технічних характеристик квартири та вже наявними в Державному реєстрі навіть не була проведена. А це, в свою чергу, є окремою підставою для відмови у державній реєстрації.

Відтак, заперечення є в черговий раз хибним та помилковим, оскільки цим запереченням, адвокат Дубіцький А. В. фактично визнає твердження в позовній заяві стосовно цього питання та погоджується з наявними підставами для відмови, оскільки технічний паспорт був відсутній при проведенні реєстраційної дії.

Додатково, звертає увагу суду на те, що у відзиві немає жодного заперечення щодо наступних аргументів у позовній заяві: Жодним із цих судових рішень мене не було позбавлено права власності на квартиру як в цілому, так і у відповідних частках. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 24 Закону №1952-IV підставами для відмови в державній реєстрації прав є наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. За мною зареєстровано право приватної власності на 1/1 частки (тобто 100 %) на квартиру АДРЕСА_2 . Таким чином, наявні очевидні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно. Враховуючи викладене, вважає, що державний реєстратор зобов`язаний був відмовити у реєстрації права власності згідно з вимогами ст. 24 Закону №1952.

Отже, вважаю що ці аргументи визнаються відповідачем в повному обсязі. Але про це не вказано у відзиві. Тобто, сам відповідач визнає, що були наявні підстави для відмови у реєстрації згідно з вимогами ст. 24 Закону №1952-.

Просила суд відмовити в задоволенні відзиву адвоката Дубіцького А. В. на позовну заяву у справі №727/9497/23 за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Ю. В. про скасування рішення про державну реєстрацію речового права - в повному обсязі.

16.01.2023 позивачем надана заява про забезпечення позову (а.с.91-92).

Доводи особи, яка подала позов

Позовна заява мотивована тим, що позивач вважає, що державний реєстратор не мав права проводити дії з реєстрації права власності за відповідачами на підставі рішень суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, підтвердила факти, викладені в позовній заяві та відзивах на позов, просила суд визнати неправомірним рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Поліщук Юлії Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67937238 від 08.06.2023 про реєстрацію права власності на 1/4 частку за ОСОБА_4 та на 1/8 частку за ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 , та скасувати рішення державного реєстратора Чернівецької міської ради Поліщук Юлії Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67937238 від 08.06.2023 про реєстрацію права власності на 1/4 частку за ОСОБА_4 та на 1/8 частку за ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідач державний реєстратор Поліщук Ю. В. в судові засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, до суду надала відзив на позов, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позов. Позовні вимоги не визнає, а доводи, наведені на їх обґрунтування, вважає безпідставними, необґрунтованими.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, у встановлений судом строк, представлені адвокатом Дубіцьким А.В.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, підтримав відзив на позов та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Вислухавши позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові матеріали справи, суд уважає, встановленими такі фактичні обставини.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №336352125 від 20.06.2023, за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано право власності 06.06.2023 державним реєстратором Поліщук Юлією Вікторівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №67937238 від 08.06.2023, документи надані для державної реєстрації рішення суду справа 727/8236/22, провадження 2/727/140/23 від 19.01.2023 Шевченківський районний суд м. Чернівці, Чернівецький апеляційний суд, 1/4 частка ОСОБА_4 , 1/8 частка ОСОБА_3 . Відомості про право власності 1/1 ОСОБА_1 від 26.05.2023 на підставі договору довічного утримання АЕА846632 від 14.06.2001 за реєстром №3810.

Згідно з довідкою щодо спадкоємця №185/01-16 від 18.08.2022, наданою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком Андрієм Михайловичем, у провадженні приватного нотаріуса Чернівецького нотаріального округу, ОСОБА_10 , є спадкова справа №26/2021 щодо майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з матеріалами спадкової справи №26/2021, спадкоємцями ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з урахуванням частки у спадщині, від якої відмовилася на її користь мати померлого ОСОБА_12 .

Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці у цивільній справі №2-2910/07 від 29.10.2007, шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 08.11.2007.

Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.01.2023 у цивільній справі №727/8236/22, позов ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , третя особа: ОСОБА_12 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частки в нерухомому майні, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована та проживає: АДРЕСА_4 , право власності на 1/20 частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована та проживає: АДРЕСА_4 , право власності на 1/10 частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована та проживає: АДРЕСА_4 , право власності на 1/8 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, що залишилась після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована та проживає: АДРЕСА_4 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, що залишилась після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У задоволенні вимог про визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (він же ОСОБА_6 ) відмовлено.

Згідно з постановою Чернівецького апеляційного суду №727/8236/22, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.01.2023 в частині задоволення вимог ОСОБА_3 , які діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на 1/20 частку та 1/10 частку відповідно квартири АДРЕСА_5 в поярку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги до ОСОБА_1 відмовлено.

В решті рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.02.2023 залишено без змін.

Згідно з договором довічного утримання від 14.06.2001, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н. З., за реєстром №3810, ОСОБА_1 приймає у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №626629 від 26.05.2003, наданим Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації квартира за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована за власником ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання АЕА 846632 від 14.06.2001 за реєстром №3810.

Мотивувальна частина

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 41 Конституції України визначає, що право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року (Закону № 475/97- ВР), визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (спеціального Закону), державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Вичерпний перелік підстав для відмови в державній реєстрації, зокрема, права власності визначений у частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами.

Державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції. З огляду на вказане державний реєстратор і орган державної реєстрації не можуть бути належними відповідачами за позовними вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію прав чи скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, якщо такі вимоги є похідними від вимоги про скасування рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого державна реєстрація була проведена. З цього можна прийти до висновку, що в одній позовній заяві про визнання недійсним правовстановлюючого документу, наприклад договору купівлі-продажу, не можна заявляти вимогу про визнання недійсною державної реєстрації та заявляти вимоги до державного реєстратора. В такому випадку, для державної реєстрації скасування відповідного права до державного реєстратора подається судове рішення про визнання недійсним договору, рішення або іншого документа, що був підставою для її реєстрації.

Аналогічні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року в справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року в справах №№906/516/19, 905/633/19, 922/2589/19, від 30 червня 2020 року в справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року в справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19.

Окрім того, у постанові від 19 грудня 2022 року у справі № 359/3951/17 Верховний Суд надав правову оцінку належності відповідача у спорі про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд, зокрема, зауважив, що державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно з постановою Чернівецького апеляційного суду №727/8236/22, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.01.2023 в частині задоволення вимог ОСОБА_3 , які діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на 1/20 частку та 1/10 частку відповідно квартири АДРЕСА_5 в поярку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимоги до ОСОБА_1 відмовлено.

В решті рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.02.2023 залишено без змін.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №336352125 від 20.06.2023, за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровано право власності 06.06.2023 державним реєстратором Поліщук Юлією Вікторівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №67937238 від 08.06.2023, документи надані для державної реєстрації рішення суду справа 727/8236/22, провадження 2/727/140/23 від 19.01.2023 Шевченківський районний суд м. Чернівці, Чернівецький апеляційний суд, 1/4 частка ОСОБА_4 , 1/8 частка ОСОБА_3 .

Отже, державним реєстратором були зроблені записи про реєстрацію права власності на спірне майно на підставі чинного та не скасованого судового рішення, а саме: постанови Чернівецького апеляційного суду від 12.04.2023 та судового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23.01.2023.

Даний позов про скасування рішення про державну реєстрацію речового права пред`явлено позивачем ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та до державного реєстратора Поліщук Юлії Вікторівни.

На підставі викладеного, суд вважає, що державний реєстратор ОСОБА_5 є неналежним відповідачем у даній справі, а тому позовні вимоги, заявлені в частині до державного реєстратора, задоволенню не підлягають.

Окрім того, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Такий позов позивачем не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення позову про витребування майна (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).

Позивач просить визнати незаконними та скасувати реєстраційні записи, але такого способу захисту спеціальний закон не передбачає. Виконанню підлягають виключно судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

За таких обставин, та враховуючи, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.01.2023 року, зокрема, визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/8 частку, за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована та проживає: АДРЕСА_4 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом, що залишилась після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Дане судове рішення в цій частині залишено без змін відповідно до постанови Чернівецького апеляційного суду №727/8236/22 від 12.04.2023.

Вказане судове рішення є підставою для державного реєстратора чи посадової особи Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) провести державну реєстрацію набуття речового права відповідно до цього Закону, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 10 ст. 158 ЦПК України, у такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 08.02.2024, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, задоволено повністю та заборонено відчуження майна, що було зареєстровано відповідно до: «Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67937238 від 08.06.2023 14:08:18, ОСОБА_5 , Чернівецька міська рада, Чернівецька обл.», а саме: 1/8 частки квартири АДРЕСА_2 , що зареєстровано за ОСОБА_3 , та 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , що зареєстровано за ОСОБА_4 .

З урахуванням вимог ст. 158 ЦПК України, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.02.2024 (№ 727/9497/23) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Юлії Вікторівни про скасування рішення про державну реєстрацію речового права, шляхом зняття заборони відчуження майна, що було зареєстровано відповідно до: «Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67937238 від 08.06.2023 14:08:18, ОСОБА_5 , Чернівецька міська рада, Чернівецька обл.», а саме: 1/8 частки квартири АДРЕСА_2 , що зареєстровано за ОСОБА_3 , та 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , що зареєстровано за ОСОБА_4 .

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції, ст. 2, 15, 23, 158, 386, 391 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 81, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Юлії Вікторівни про скасування рішення про державну реєстрацію речового права.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.02.2024 (№ 727/9497/23) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , державного реєстратора Поліщук Юлії Вікторівни про скасування рішення про державну реєстрацію речового права, шляхом зняття заборони відчуження майна, що було зареєстровано відповідно до: «Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 67937238 від 08.06.2023 14:08:18, ОСОБА_5 , Чернівецька міська рада, Чернівецька обл.», а саме: 1/8 частки квартири АДРЕСА_2 , що зареєстровано за ОСОБА_3 , та 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 , що зареєстровано за ОСОБА_4 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання за адресою: кв. АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання за адресою: кв. АДРЕСА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 місце проживання за адресою: кв. АДРЕСА_7 , ідентифікаційний номер невідомо.

Представник відповідачів: ОСОБА_2 , ордер серії СЕ №1064464 від 17.10.2023, місце знаходження: оф. 9, буд. АДРЕСА_8 .

Відповідач: Державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради Поліщук Юлія Вікторівна, місцезнаходження за адресою: буд. 7, вул. Героїв Майдану, м. Чернівці, 58001, Чернівецька область, Україна, .

Суддя Ю. О. Калмикова