РІШЕННЯ

Іменем України

07.02.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Величка О.В.,

з участю секретаря судових засідань Венгринюк О.Р.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятого приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулася до суду із позовом про звільнення самовільно зайнятого приміщення.

В обґрунтування заявленого позову зазначає, що в будинку АДРЕСА_1 знаходяться нежитлові приміщення підвалу під індексом 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м., які перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Дані нежитлові приміщення були предметом договору оренди № 2725 від 08.11.1993 року, укладеного між Фондом комунального майна м. Львова та Інститутом Українознавства АН України.

20.07.2020 року працівниками Управління комунальної власності спільно з представником ЛКП «Вулецьке» було проведено обстеження нежитлових приміщень під індексом 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було встановлено, що дані приміщення використовуються мешканцями квартири АДРЕСА_2 вказаного будинку.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 10.02.1994 року №14583 власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Незаконне володіння відповідачами об`єктом комунальної власності, на переконання позивача, порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом, вирішувати питання про подальше користування ним тощо. На підставі вищеперелічених обставин позивач вважає наявними достатні підстави для звернення до суду із вимогою про звільнення відповідачами самовільно зайнятих нежитлових приміщень.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 03.05.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 16.08.2022 року підготовче провадження у вказаній цивільній справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

30.09.2022 року відповідачами подано до суду відзив на позовну заяву. Зазначають, що ОСОБА_3 звертався до Фонду комунального майна м. Львова з проханням про надання дозволу на використання напівпідвального приміщення у будинку АДРЕСА_1 площею 5,3 кв.м. під господарські потреби.

Однак, зважаючи на перебування на той час майна в оренді Інституту Українознавства Академії наук України згідно з Договором на оренду нежитлових приміщень № 2725 від 08.11.1993 р. для розміщення археологічної лабораторії, відповідачі приватизували квартиру без закріплення допоміжних господарських приміщень з числа приміщень загального користування у будинку.

Натомість з 01.04.1996 р., у зв`язку із розірванням договору оренди з Інститутом українознавства ім. І. Крип`якевича НАН України (на підставі листа самого орендаря - Інституту № 141/87 від 04.04.1996 р.), в будинку АДРЕСА_1 звільнилися нежитлові підвальні приміщення 1-1, 1-2, 1-3 площею 22,1 кв.м. Перебуваючи у занедбаному, комерційно непривабливому стані, вони використовувалися хіба що безхатьками та наркоманами, що наражало на небезпеку та незручності усіх мешканців будинку. У зв`язку із цим спільною заявою усі мешканці звернулися до обслуговуючої на той час Житлово-експлуатаційної контори № 204 про передачу цих приміщень відповідачам.

На цій підставі Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 р. було затверджено рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень (протокол № 12 § 1 від 25.07.1996 р.) та надано приміщення під індексами 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 22,1 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 в користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином, відповідачі вважають, що на сьогодні вони є законним користувачами спірних приміщень на підставі визначених рішень згідно з безоплатною передачею майна у користування в порядку ст.ст. 324-331 ЦК України 1963 року.

06.06.2023 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив. Зазначає, що відповідно до положень законодавства, яке діяло на той момент, для безоплатного використання нежитлових приміщень комунальної форми власності необхідно було укласти договір оренди з Управлінням комунального майна. Однак, жодних договорів оренди з мешканцями квартири АДРЕСА_2 , а саме з гр.гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , щодо використання даних приміщень Управлінням комунальної власності не укладалось. Відтак, 04.04.2023 року виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийняте рішення № 316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації», яким, зокрема, було визначено втрату чинності розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 року № 1167 «Про надання в користування нежитлових підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 ». В матеріалах справи міститься вимога ЛКП «Вулецьке» № 2351 від 04.09.2020 року, відповідно до якої балансоутримувач звертався до відповідачів з вимогою звільнити спірні приміщення, однак, будь які-дії щодо виселення відповідачами не було вчинено. Тож вважає, що станом на момент розгляду позову судом відносини з користування відповідачами нежитловими приміщеннями під інд. 1-1, 1-2 та 1-3, площею 22.1 кв.м., припинились. Нежитлові приміщення загальною площею 22,1 кв.м. перебували в оренді як окремий об`єкт цивільно-правових відносин (укладення договору найму засвідчує їх можливість бути об`єктом цивільно-правових відносин). Зазначає, що відповідно до технічного паспорта спірні приміщення, загальною площею 22,1 кв.м., у будинку АДРЕСА_1 є нежитловими.

14.06.2023 року представником відповідачів подано до суду письмові заперечення на відповідь на відзив. Зазначає, що розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 р. спірні приміщення - нежитлові приміщення підвалу в будинку АДРЕСА_1 під індексом 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 22,1 кв.м., передані у користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 (відповідачам Циснецьким). Таким чином, вказане рішення стало нормативною підставою набуття речового права безоплатного користування на спірне майно відповідачами. Представник відповідачів вказує, що у своєму відзиві на позов позивач не спростовує цієї нормативної підстави речового права відповідачів, а як на підставу незгоди з правовою позицією відповідачів посилається на втрату чинності Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 р. на підставі Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 04.04.2023 р. № 316 «Про втрату чинності розпоряджень голови Франківської районної адміністрації». У вказаному рішенні Виконавчий комітет Львівської міської ради, керуючись Цивільним кодексом України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про оренду державного та комунального майна», з метою ефективного використання майна комунальної власності вирішив вважати такими, що втратили чинність, Розпорядження голови Франківської районної адміністрації від 03.10.1996 № 1167 «Про надання в користування нежитлових підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 »; доручив Франківській районній адміністрації попередити мешканців, які використовують нежитлові приміщення на підставі розпоряджень, зазначених у пункті 1 цього рішення, про звільнення протягом одного місяця займаних ними приміщень, а у разі відмови звільнити нежитлові приміщення, зазначені у пункті 1 цього рішення, подати у юридичний департамент документи для підготовки позовних заяв до суду.

Жодна з перелічених нормативних підстав прийняття Рішення від 04.04.2023 р. № 316 не містить такої підстави припинення речового права користування майном як визнання правовстановлюючого рішення таким, що втратило чинність, за волею самого суб`єкта владних повноважень. Це, як зазначає представник відповідачів, підтверджує і зміст Рішення від 04.04.2023 р. № 316, який не містить посилання на конкретний припис нормативно-правових актів для законності обґрунтування вимоги про звільнення спірних приміщень.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримала, просила такі задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяву та відповіді на відзив. Наголосила, що відповідно до положень законодавства, яке діяло на той момент, для безоплатного використання нежитлових приміщень комунальної форми власності, необхідно було укласти договір оренди з Управлінням комунального майна. Однак, жодних договорів оренди з мешканцями квартири АДРЕСА_2 , а саме з гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , щодо використання даних приміщень, Управлінням комунальної власності, не укладалось.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченні. Зазначає, що відповідачі мали достатню правову підставу для користування спірним майном.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши зібрані у справі докази, доходить переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 знаходяться нежитлові приміщення підвалу під індексом 1-1, 1-2 та 1-3 загальною площею 22,1 м.кв.

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 10.02.1994 року №14583 власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

20.07.2020 року працівниками Управління комунальної власності спільно з представником ЛКП «Вулецьке» проведено обстеження нежитлових приміщень під індексом 1-1, 1-2 та 1-3, загальною площею 22,1 м.кв., за адресою АДРЕСА_1 , в ході якого було встановлено, що дані приміщення використовуються мешканцями квартири АДРЕСА_2 вказаного будинку.

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Таким чином з огляду на факти справи та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд в першу чергу повинен вирішити, чи доводиться зібраними доказами факт незаконного утримання та використовування відповідачами спірного приміщення.

З приводу наведеного суд зауважує, що на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 р. затверджено рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень (протокол № 12 § 1 від 25.07.1996 р.) та надано приміщення 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 22,1 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 в користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 , а саме відповідачам Циснецьким.

Згідно рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень Франківської районної адміністрації № 1167 від 03.10.1996 року постановлено нежитлові приміщення 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 22.1 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 надати в користування під господарські потреби мешканцям квартири АДРЕСА_2 .

Зазначені розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 р. та рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень Франківської районної адміністрації № 1167 від 03.10.1996 року не містять положень про зобов`язання відповідачів укласти договір оренди переданих у користування нежитлових приміщень.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги підставу позову та позовну вимогу, яку позивач сформулював як звільнення самовільно зайнятого приміщення, суд доходить переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки станом на момент звернення до суду із позовною заявою - 17.02.2022 року, вказане приміщення не може вважатися самовільно зайнятим, оскільки таке використовувалось відповідачами на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 року та рішення комісії з питань надання в оренду нежитлових приміщень Франківської районної адміністрації № 1167 від 03.10.1996 року.

Щодо посилання представника позивача на рішення Львівської міської ради від 04.04.2023 року № 316, відповідно до якого вирішено вважати таким, що втратило чинність, зокрема, розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 року, суд зазначає, що вказане не може бути належним доказом самовільного зайняття нежитлових приміщень відповідачами в контексті заявлених позовних вимог, адже вказане рішення видано 04.04.2023 року, тоді як із зазначеним цивільним позовом позивач звернувся до суду 17.02.2022 року, відтак вказане не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

В контексті наведеного суд звертає увагу позивача на те, що позов заявлено ним з підстав того, що відповідачі Циснецькі без жодних правових підстав користуються нежитловими приміщеннями в будинку АДРЕСА_1 . В подальшому, при розгляді справи судом, після з`ясування того, що відповідачі в дійсності користуються спірними приміщеннями на підставі розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 1167 від 03.10.1996 року, було ініційовано питання про скасування такого розпорядження Львівською міською радою. А тому, надалі позивач обгрунтовував свою позицію тим фактом, що розпорядження, яким спірні приміщення виділені у користування відповідачам уже скасоване і право власності на них оформлено за територіальною громадою м. Львова. Проте, це зовсім інші підстави заявлення позовних вимог, які абсолютно відмінні від первісних і виникли на час розгляду справи судом, а не існували на час звернення позивача з позовом до суду. При цьому, представник позивача із заявою про зміну підстав позову не зверталася.

Зважаючи на викладене, суд доходить переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної заяви Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятого приміщення, оскільки позивачем не доведено, що на момент звернення до суду із вказаним позовом відповідачі самовільно зайняли приміщення під літерою 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 22,1 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 .

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Враховуючи наведене та на підставі ст.ст. 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звільнення самовільно зайнятого приміщення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.02.2024 року.

Позивач: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, , м. Львів, пл. Галицька, 15.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 .

Суддя Величко О.В.