Справа № 450/144/24 Провадження № 2/450/326/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2024 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мельничук І. І.

при секретарі судового засідання Дикій О. Ю.

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтовування позову покликається на те, що 13.09.2007 року на підставі спільного рішення адміністрації, завкому профспілки Щирецького заводу ЗБВ ОСОБА_1 видано ордер №22 на вселення у кімнату АДРЕСА_2 .Рішенням сесії Щирецької селищної ради №557 від 10.03.2009 року вул. Артилерійську перейменовано на вул. Степана Бандери, що підтверджується довідкою №262 від 16.10.2023 року, виданою Щирецькою селищною радою Львівського району Львівської області.Разом з позивачем за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .Відповідачі вже тривалий час не проживають за вказаною адресою, зв`язку із позивачем не підтримують, особистих речей у місці реєстрації не зберігають, а теперішнє їх місце перебування позивачу не відомо. Вказане підтверджується актами обстеження фактичного проживання, складених працівниками ВП №3 Львівського РУП №2 ГУ НП у Львівській області.Реєстрація відповідачів у вказаному житлі перешкоджає позивачу отримати пільги на оплату комунальних послуг та зумовлює нарахування додаткових витрат на утримання житла. Добровільно відповідачі відмовились змінити місце реєстрації і їх місцезнаходження невідоме і зв`язку з ними немає, тому позивач змушений звертатись до суду.

Ухвалою від 17.01.2024 року відкрито спрощене позовне провадження у справі із викликом сторін.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просить суд позов задоволити. Зазначив, що відповідачі є дочкою, зятем і внуком, живуть в Росії.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоч були належним чином повідомлені про час та місце розгляд справи. Відзиву на позовну заяву на адресу суду не надходило. Заяв про відкладення розгляд справи чи розгляд справи у їх відсутності відповідачі суду не надали.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З копії Ордеру № 22 від 13.09.2007 року, що виданий виконавчим комітетом Пустомитівської районної Ради народних депутатів на підставі спільного рішення адміністрації, завкому профспілки Щирецького заводу ЗБВ вбачається, що позивачу ОСОБА_1 видано ордер на вселення у кімнату АДРЕСА_2 .

В подальшому АДРЕСА_3 було перейменовано на АДРЕСА_4 на підставі рішення сесії Щирецької селищної ради № 557 від 10.03.2009 року, що вбачається із довідки № 262 від 16.10.2023 року.

Судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що підтверджується Витягом № 695 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.10.2023 року.

Таким чином, звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що він є одноособовим наймачем квартири, в якій окрім інших, зареєстрований він та відповідачі у справі.

З актів обстеження фактичного проживання від 20.06.2023 року, 16.08.2023 року та 17.10.2023 року вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 , було проведено обстеження умов проживання та встановлено, що за вказаною адресою не проживають ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Для підтвердження відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації позивачем надано суду акти обстеження фактичного проживання, при цьому, до матеріалів справи долучено також акт обстеження фактичного проживання без зазначення дати складання такого, у зв`язку з чим суд не бере такий до уваги.

Разом з тим, надані суду акти обстеження фактичного проживання від 20.06.2023 року, 16.08.2023 року та 17.10.2023 року не підтверджують факт непроживання відповідачів за вказаною адресою понад встановлений строк, визначений ст. ст. 71-72 ЖК України, а саме протягом шести місяців.

Достатніх доказів відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації суду не представлено, клопотань про допит свідків чи витребування доказів суду стороною позивача суду не заявлено.

Суд приходить до висновку, що позивачем не представлено належних і достатніх доказів відсутності відповідачів за місцем реєстрації у встановлений ЖК УРСР шестимісячний строк.

За правовою природою спосіб захисту цивільних прав та інтересів, викладений у статті 405 ЦК України, підлягає застосуванню судом у тому разі, коли член сім`ї власника житла, який попередньо проживав у цьому житловому приміщенні та у зв`язку з цим набув право користування ним, певний тривалий період часу не проживає у ньому без поважних причин.

Відповідно, положення статті 405 ЦК України не підлягають до застосування у разі, коли члени сім`ї власника житла (у тому числі колишнього власника) продовжують проживати в ньому на час звернення з позовом до суду. Така ж за змістом правова конструкція захисту цивільних прав та інтересів реалізована законодавцем й у статтях 71, 72 ЖК УРСР.

З урахуванням зазначеного вище, відмовляючи в задоволенні позову у повному обсязі, судом разом з іншим враховано, що позивачем не доведено належними доказами у справі відсутність відповідачів за місцем реєстрації протягом строків, визначених 405 ЦК України та 71, 72 ЖК УРСР.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований та не підтверджений достатніми у їх сукупності доказами у справі.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла.

Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, враховуючи, що відсутності відповідачів за місцем проживання, користування ним, наявність іншого житлового приміщення у відповідачів, суду не доведено, а тому з урахування характеру позовних вимог, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 76, 89, 141, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складено 15.03.2024 року.

СуддяІ. І. Мельничук