БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/292/24
Провадження № 2/497/275/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Болград

Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кодінцевої С.В.,

за участю секретаря Мунтянової В.Р.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болград, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з названим позовом та просять постановити рішення, яким:

- визнати право власності на 1/2 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

- визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як за членом колгоспного двору.

- витребувати з Одеського державного нотаріального архіву (65104 м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 92-А) спадкову справу за № 527/2009.

Позивачі свої вимоги мотивують тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 .

Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,96 га, який знаходиться на території Червоноармійської сільської ради Болградського району Одеської області, який позивач ОСОБА_2 , успадкувала відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом.

Також до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 увійшла 1/2 частка житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка йому належала станом на 14.04.1991 року, як члену колгоспного двору.

Відповідно до довідки № 396 від 24.11.2023 року виданої Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області станом на 14 квітня 1991 року домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить до колгоспного типу дворів і в ньому були зареєстровані та проживали члени сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , а тому кожному належало по частці житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, як членам колгоспного двору.

На момент смерті ОСОБА_3 в зазначеному домоволодінні були зареєстровані та проживали: ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_2 донька, ОСОБА_4 - онучка.

Виходячи з того, що один із позивачів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємницею за законом після смерті батька ОСОБА_3 , тому відповідно має право успадкувати частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 , як члену колгоспного двору.

На теперішній час позивачу ОСОБА_5 необхідно оформити спадщину на частку вказаного домоволодіння. 3 цією метою вона звернулась до нотаріуса, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу у спадкодавця на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також оформити свої права на домоволодіння як член колгоспного двору не вдалось і позивачу ОСОБА_1 , яка після звернення до державного реєстратора отримала рішення про відмову в проведені реєстраційних дій, так як відсутній документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на будинок садибного типу з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене стало приводом для звернення до суду.

Ухвалою суду від 08.02.2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.46-47).

15.02.2024 через канцелярію суду надійшло клопотання про усунення недоліків від позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви з долученням до матеріалів справи квитанцій про сплату судового збору (а.с.48-50).

Ухвалою від 15.02.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 06.03.2024 року о 09:00 годині (а.с.51), про що повідомлено сторін по справі (а.с.52).

Цією ухвалою суд також витребував копію спадкової справ щодо майна померлого ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.51).

04.03.2024 року Одеським державним нотаріальним архівом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надіслана копія спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , що була заведена Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 23.12.2009 року № 527/2009 (а.с.58).

У підготовче засідання 06.03.2024 року:

- позивачі не прибули, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Подали заяви про підтримання позовних вимог та розгляд справи у їх відсутність (а.с.82-83).

- представник відповідача про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлений належним чином (а.с.59), до суду не прибув, надіслав до суду заяву про визнання позовних вимог та просив розглянути справу без його участі (а.с.54).

Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Щодо визнання права власності як за членом колгоспного двору.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР).

Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні.

Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.22).

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час? законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.?

Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).?

Положеннями пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні.

В силу зазначених вимог, позивачка ОСОБА_1 та її померлий чоловік ОСОБА_3 фактично були власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору по 1/2 кожний. Однак померлий ОСОБА_3 за час свого життя не отримав правовстановлюючий документ, на належну йому частку домоволодіння.

Судовим розглядом встановлено, що позивач мала намір зареєструвати право власності на свою частку зазначеного домоволодіння, однак державний реєстратор відмовив їй, позивачу у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачем права власності на частку житлового будинку за названою адресою (а.с.43).

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703.

Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства.

У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40).

Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:

1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані:

1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги;

2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, тобто позивачі реалізував своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивач ОСОБА_1 будучи власником житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: АДРЕСА_1 не може зареєструвати право власності в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються її права як власника, що підлягають захисту в судовому порядку.

З цих підстав, суд дійшов до висновку, що всі члени колгоспного двору володіли домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 у різних частках, тобто ОСОБА_3 чоловік, ОСОБА_1 дружина, тобто по 1/2 частці кожний.

А відтак вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в цій частині є обґрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо визнання права власності в порядку спадкування.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст.1217 ЦПК України.

Судовим розглядом встановлено, що:

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим 04.03.2009 року (а.с.15).

Нині діючий ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, а тому спадкування здійснюється за правилами нині діючого ЦК України.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщину, до складу якої окрім іншого майна також входить і 1/2 частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка йому належала як члену колгоспного двору, однак документально не була ним оформлена.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є:

дружина ОСОБА_1 , родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 виданим 02.02.1965 року (а.с.16);

донька ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 24.03.1970 року (а.с.7).

На момент смерті ОСОБА_3 в спадковому домоволодінні були зареєстровані та проживали у спадковому будинку: ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_2 - донька, та інший член родини, який не є спадкоємцем за законом першої черги (онучка), що підтверджується довідкою Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області від 24.11.2023 року № 396 (а.с.22).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України).

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст.1221 ч.1 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України врегульовано, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Стаття 1258 ЦК України визначає положення щодо черговості спадкування за законом.

Так, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Щодо спадкування за законом, то згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємці прийняли спадщину шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем на момент смерті останнього, що підтверджується довідкою про склад сім`ї за № 396 виданою 24.11.2023 року Кубейською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.22).

Згідно спадкової справи заведеної Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 №527/2009, вбачається, що з заявою від 31.08.2009 року звернулася ОСОБА_1 , якою відмовилась від прийняття спадщини за законом після померлого чоловіка - ОСОБА_3 на користь дочки померлого ОСОБА_2 (а.с.59). Зі свого боку ОСОБА_2 звернулась 23.12.2009 з заявою про прийняття спадщини (а.с.59 зворотна сторона), та їй було видано нотаріусом 23.12.2009 року свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за №4979 на сертифікат на право на земельну частку (пай) з урахуванням частки майна від якої відмовилась дружина померлого ОСОБА_1 (а.с.73 зворотна сторона).

А відтак, спадкоємець ОСОБА_2 прийняла спадщину, що відкрилась після смерті батька ОСОБА_3 у розмірі 1/2 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Однак приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєва В.Б. відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу у спадкодавця, що підтверджує право власності на зазначене нерухоме майно (а.с.42).

Відповідно до витягу з рішення виконкому Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області №93 від 19.09.2023 року, житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 було присвоєно відповідну поштову адресу (а.с.26).

В силу вимог ст.ст.1217, 1218, 1221, 1223, 1258, 1261, 1268, 1270 ЦК України фактом постійної реєстрації та проживання спадщину у вигляді частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , прийняла донька ОСОБА_2 позивач по справі.

Згідно положень ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, позивач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 як спадкоємець за законом першої черги після смерті батька ОСОБА_3 на підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, набула право на це майно, тобто на частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України).

Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 13, 76-81, 83, 95, 247 ч.2, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 293-294, 315, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженкою с.Червоноармійське (нині с.Кубей) Болградського району Одеської області, паспорт № НОМЕР_4 , виданий органом 5129 від 05.05.2018 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженкою с.Червоноармійське (нині Кубей) Болградського району Одеської області, паспорт серії НОМЕР_6 , виданий Болградським РВ УМВС України в Одеській області від 14.12.2001 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_7 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 як за членом колгоспного двору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В.Кодінцева