ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3110/24 Справа № 214/1490/23 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н.А. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Тимченко О.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Держава Україна в особі Військоовї прокуратури південного регіону України, Державної казначейської служби України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою представника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Олени Самарської на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2023 року, ухваленого суддею Літвіненко Н.А., повний текст судового рішення складено 15 грудня 2023 року,

ВСТАНОВИВ

В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Держави в особі: Військової прокуратури південного регіону України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої їй органами досудового слідства, прокуратури та суду.

На обґрунтування позову зазначила, що 16.07.2015 року начальником слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України Слободянюком В.Ю. їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища).

20 липня 2015 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси за клопотанням старшого прокурора військової прокуратури Південного регіону України Чорного О.Д. відносно неї обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено, зокрема, наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду за їх викликом у визначений ними час; повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та роботи.

22 липня 2015 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси за клопотанням старшого прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України Чорного О.Д. накладено арешт, зокрема, на належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

02 жовтня 2015 року військовою прокуратурою Південного регіону України затверджено та передано до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акт за її обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України (одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища).

В ході судового слідства прокурор заявив про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні №0000021 від 05.06.2015 року щодо неї та надав відповідну письмову постанову від 24.02.2020 року в якій вказав, що пред`явлене їй обвинувачення не підтверджується, в суді не встановлено достатньо доказів для доведення винуватості, а всі можливості їх отримання вичерпано.

За результатом розгляду вказаної вище заяви прокурора, 26.02.2020 року в судовому засіданні Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області постановлено ухвалу, якою кримінальне провадження №0000021 в частині обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України закрито за відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Ухвала суду набрала законної сили 05.03.2020 року

Вказує, що таким чином, з 16.07.2015 року по 05.03.2020 року, тобто протягом 55,5 місяців, без законних на те підстав вона перебувала під слідством та судом, а відтак наявні правові підстави для відшкодування їй моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури.

Просила стягнути на відшкодування моральної шкоди 1 115 550 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2023 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди в розмірі 368 500 грн. Судові витрати компенсувано за рахунок держави.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південого регіону просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність цих обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. У позивача право на відшкодування цієї шкоди не виникло, оскільки кримінальне провадження щодо нього закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, тобто з нереабілітуючих підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, думку представника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Бескровного М.О., який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні серії НОМЕР_1 від 27.11.2015, ОСОБА_3 27.11.2015 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , та змінила прізвище на ОСОБА_5 .

16 липня 2015 року органом досудового розслідування ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища).

20 липня 2015 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Каплі О.І., за клопотанням старшого прокурора військової прокуратури Південного регіону України Чорного О.Д., відносно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду за їх викликом у визначений ними час; повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватись від спілкування з громадянами ОСОБА_7 , а також з іншими особами, які діють від імені чи за дорученням останніх.

22 липня 2015 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси Крикливого О.М. за клопотанням старшого прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях слідчого відділу військової прокуратури Південного регіону України Чорного О.Д. накладено арешт, зокрема, на належну на праві приватної власності підозрюваній ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1 .

02 жовтня 2015 року військовою прокуратурою Південного регіону України затверджено та скеровано до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України (одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища).

В ході судового слідства, прокурор, який підтримував публічне обвинувачення у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , заявив про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні №0000021 від 05.06.2015 року щодо ОСОБА_9 та надав відповідну письмову постанову від 24.02.2020 року в якій, зокрема, зазначено, що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_9 не підтверджується, в суді не встановлено достатньо доказів для доведення винуватості, а всі процесуальні можливості доведення її вини вичерпано..

За результатом розгляду вказаної вище заяви прокурора, 26.02.2020 року в судовому засіданні Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області постановлено ухвалу, якою кримінальне провадження №0000021 в частині обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України закрито за відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Ухвала суду набрала законної сили 05.03.2020 року.

Суд першої інстанції керувався тим, що внаслідок незаконного перебування під слідством і судом позивачці ОСОБА_1 завдано моральної шкоди. Позивачка зазнала душевних страждань, перенесла стрес і переживання, була позбавлена можливості жити повноцінним життям. Розмір моральної шкоди суд визначив виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством і судом 55 місяців в розмірі 368 500 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами скаржника, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із частини 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (частина перша та друга).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя).

За змістом частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В силу частин першої та другої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Таким законом є Закон №266/94-ВР.

Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (стаття 1 Закону №266/94-ВР).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Із положень пункту 5 статті 3 Закону №266/94-ВР слідує, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові, серед іншого, відшкодовується моральна шкода.

Як унормовано статтею 4 Закону №266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі,коли незаконні дії органів, що здійснюютьоперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають віднього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Статтею 13Закону №266/94-ВРвизначено,що питання про відшкодування моральної шкоди за заявоюгромадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі,що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах,встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв`язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, ця шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб указаних органів.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду, визначені законом. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких указаний в законі, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. При цьому право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за реабілітуючих обставин, у тому числі за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону №266/94-ВР (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц).

Повертаючи справу №727/7635/21 на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 4 липня 2023 року вказала на сталу практику розгляду справ указаної категорії, за якою позивачі мають право на відшкодування шкоди згідно положень Закону №266/94-ВР у разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду визнала правильними висновки Верховного Суду про те, що відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності можливе лише у разі повної реабілітації особи.

Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих, підстави для застосування Закону №266/94-ВР пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: 1) встановлено відсутність події кримінального правопорушення; 2) встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; 3) не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення не передбачає в особи виникнення права на відшкодування шкоди відповідно до Закону №266/94-ВР. Водночас факт закриття судом кримінального провадження на підставі указаного пункту не є визначальним, оскільки правове значення у такому випадку мають саме підстави, з яких прокурор відмовився підтримувати державне обвинувачення у суді. Якщо такі підстави є реабілітуючими, то у особи виникає право на відшкодування шкоди в розмірі та порядку, передбачених цим Законом.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, зокрема, внаслідок неправомірних дій щодо неї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року (справа №752/17832/14-ц) зазначила, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зібрані докази достовірно вказують на те, що протягом 2015-2020 років щодо позивачки ОСОБА_1 здійснювалося кримінальне провадження, в рамках якого органи досудового розслідування провели обшук за місцем роботи та проживання позивача, її батьків, пред`явили позивачці підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обрали їй міру запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, наклали арешт на квартиру та склали та направили до суду обвинувальний акт відносно позивача.

В суді прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення ОСОБА_1 за відсутності доказів її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, у зв`язку з чим суд закрив кримінальне провадження з реабілітуючих підстав (а.с.26-30).

Притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності призвело до її фізичних і душевних страждань. Позивачка зазнала незаконного кримінального переслідування, яке призвело до приниження його честі, гідності та ділової репутації, порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди в силу статті 1176 ЦК України та Закону №266/94-ВР.

Доводи прокуратури про невиникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження щодо неї закрито з нереабілітуючих підстав, і недоведення позивачем факту завдання йому моральної шкоди суперечать фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що моральну шкоду необхідно визначати виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи, за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Розмір відшкодування та період за який його нараховано апелянтом не оскаржено.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про повне задоволення позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Олени Самарської залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2024 року

Головуючий:

Судді: