Справа № 761/988/21
Провадження № 2/369/374/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 761/988/21 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору відступлення прав вимог удаваним та визнання договору купівлі-продажу прав вимог недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «КБ «Надра», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про визнання договору відступлення прав вимог удаваним та визнання договору купівлі-продажу прав вимог недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 18 вересня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 480/П/99/2007/840. За умовами договору Банк надав кредитні кошти на суму 864 190,00 дол. США строком до 18 вересня 2037 року на умовах забезпеченості, строковості, повернення з відсотковою ставкою 12,49% річних.

18 вересня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки. Того ж дня між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки.

19 червня 2009 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 уклали додаткову угоду № 1 до Кредитного договору № 480/П/99/2007/840 від 18 вересня 2007 року, за умовами якої були внесені зміни в кредитний договір.

21 квітня 2020 року ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ`ФК «Довіра та гарантія» за результатами відкритих торгів уклали договір про відступлення прав вимоги.

Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним, оскільки на її переконання є удаваним, вчиненим з метою приховування іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу майнових прав.

Також позивач зауважує, що борг перед банком за кредитним договором є спільним боргом подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте, попередній кредитор не сповістив ОСОБА_2 про перехід права вимоги.

Крім того, позивач стверджує, що попередній кредитор не передав новому кредитору оригінал кредитного договору.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд:

1.визнати договір про відступлення прав вимоги № GL3N415722, укладений 21 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» удаваним правочином та таким, що приховує собою договір купівлі-продажу прав вимоги;

2.визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № GL3N415722, укладений 21 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»;

3.вирішити питання про розподіл судових витрат.

Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 18 січня 2021 року відкрив провадження, призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

У березні 2021 року суд отримав відзив ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на позовну заяву, в обґрунтування якого останнє зазначає, що не вбачає жодних підстав для задоволення позовних вимог. Так відповідач вважає, що відступлення права вимоги відбулося в визначеному законом порядку, внаслідок якого у зобов`язанні відбулася заміна кредитора і новим кредитором стало ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Також відповідач вважає, що позивач звернулася з цим позовом для затягування процедури заміни кредитора у зобов`язання, натомість не має на меті реального захисту своїх цивільних прав.

У відповіді на відзив від 08 квітня 2021 року ОСОБА_1 продовжує наполягати на тому, що договір про відступлення права вимоги є удаваним, оскільки відповідно до листів уповноважених органів державної влади договір про відступлення прав вимоги слід кваліфікувати як договір купівлі-продажу прав вимоги. Такі обставини на переконання позивача є беззаперечною підставою для визнання оспорюваного договору недійсним як удаваного правочину, який приховує собою договір купівлі-продажу прав вимоги. Іншою підставою для задоволення позовних вимог позивач вважає неповідомлення кредитором боржників про зміну сторони зобов`язання.

Ухвалою від 02 червня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва передав справу за підсудністю Києво-Святошинському районному суду Київської області.

15 червня 2021 року до суду надійшов відзив Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «КБ «Надра» з ринку на позовну заяву ОСОБА_1 , в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що позивач не довела невідповідність умов договору нормам чинного законодавства, а також факт порушення її прав укладеним договором. За таких обставин вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Ухвалою від 30 жовтня 2021 року Києво-Святошинський районний суд Київської області прийняв справу до розгляду, призначив підготовче судове засідання.

29 червня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області своєю ухвалою відмовив у прийнятті заяви ОСОБА_1 про зміну предмета позову.

Ухвалою від 29 червня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду.

В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила.

Відповідач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в судове засідання не з`явилося, надало заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ПАТ «КБ «Надра» в судове засідання не з`явилося, про дату, час та місце слухання справи сповіщене належним чином, надало заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У зв`язку з неявкою сторін в силу частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 14 червня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб.

18 вересня 2007 року ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 480/П/99/2007-840, за умовами якого позичальник отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти на суму 864 190,00 дол. США строком до 18 вересня 2037 року.

18 вересня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, за умовами якої в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840 іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 272,9 м2.

Також 18 вересня 2007 року ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 уклали договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 поручалася перед кредитором за належне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840.

Додатковою угодою № 1 до кредитного договору від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840 ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» погодили викласти умови кредитного договору у новій редакції.

За змістом протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-03-06-000021-b учасник торгів ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» стало переможцем аукціону та придбало кредитний портфель, що складається з прав вимоги за 226 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою.

21 квітня 2020 року ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» уклали договір про відступлення прав вимоги № GL3N415722, за умовами якого Банк відступив новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набув права вимоги, зокрема, за кредитним договором від 18 вересня 2007 року № 480/П/99/2007-840, боржником за яким є ОСОБА_2 , та договором іпотеки від 18 вересня 2007 року, іпотекодавцем за яким є ОСОБА_2 (пункт 212 реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються), а поручителем ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17).

Предметом судового розгляду у цій справі є вимога поручителя у кредитних зобов`язаннях про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року № GL3N415722, укладеного між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», внаслідок удаваності, оскільки приховує собою договір купівлі-продажу прав вимоги. обґрунтована із порушенням відповідачами порядку заміни кредитора у зобов`язанні через недотримання встановлених законом умов для договору відступлення права вимоги.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Отже правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Тому, в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до змісту статті 235 ЦПК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для визнання правочину удаваним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому встановивши удаваність правочину суди повинні застосовувати те нормативно-правове регулювання, якому підлягає насправді вчинені договірні правовідносини.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Суд зауважує, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи.

У даному випадку важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Суд встановив на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, що право вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло, придбавши відповідний лот за результатами проведення електронного аукціону, що підтверджується протоколом проведення електронного аукціону № UA-EA-2020-03-06-000021-b.

Після закінчення електронних торгів (закінчення строку аукціону з урахуванням його можливого продовження) на Веб-сайті відображаються відомості про завершення електронних торгів. Не пізніше наступного робочого дня Система автоматично формує та розміщує на Веб-сайті протокол електронних торгів за лотом (частина перша Розділу VIII Порядку реалізації арештованого майна в редакції, чинній на час проведення електронних торгів).

Відповідно до положень Розділу IX цього ж Порядку на підставі копії протоколу переможець електронних торгів протягом десяти банківських днів з дня визначення його переможцем здійснює розрахунки за придбане на електронних торгах майно. Після повного розрахунку переможця за придбане майно (у тому числі сплати винагороди за організацію та проведення електронних торгів) на підставі протоколу про проведення електронних торгів та платіжного документа, що підтверджує сплату додаткової винагороди за організацію та проведення електронних торгів (у випадку, якщо майно реалізувалося за ціною, вищою стартової), виконавець протягом п`яти робочих днів складає акт про проведені електронні торги.

Відповідно до положень пункту 4 Договору про відступлення права вимоги від 21 квітня 2020 року ціна договору сплачується новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор.

Відповідно до пункту 14 договору про відступлення прав вимоги Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення відтисками печаток сторін та нотаріального посвідчення.

Такі обставин свідчать про набуття права вимоги, зокрема, за кредитним договором та договором іпотеки, боржником та іпотекодержателем за яким є ОСОБА_2 , а поручителем ОСОБА_1 у відповідності до вимог чинного законодавства щодо порядку заміни кредитора у зобов`язанні.

Доводи позовної заяви вказане не спростовують, натомість зводяться до помилкового тлумачення норм права. Позивачка не довела обставини удаваності правочину, а також факт порушення її прав укладеним договором про відступлення права вимоги.

Аналіз обставин та доказів у справі не дає беззаперечних підстав для висновку про те, що оспорюваний правочин є удаваним. Позивач не довела, що попередній та новий кредитори, укладаючи оспорюваний правочин, прагнули досягнути наслідків, відмінних від наслідків укладення договору відступлення права вимоги, а саме заміни кредитора у зобов`язанні, і такі дії відповідачів вплинули негативним чином на права та обов`язки позивача як поручителя у зобов`язанні.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несповіщення боржника та поручителя новим кредитором про заміну сторони у зобов`язанні.

Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Таким чином, у разі неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні наслідки таких дій загрожуватимуть правам нового кредитора, натомість на обсяг прав боржника з виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів такі наслідки не впливають.

За таких обставин позивач не довела належним чином удаваність укладеного оспорюваного правочину, факт порушення цим правочином її цивільного права.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про визнання договору відступлення прав вимог удаваним та як наслідок визнання договору купівлі-продажу прав вимог недійсним.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», третя особа ОСОБА_2 про визнання договору відступлення прав вимог удаваним та визнання договору купівлі-продажу прав вимог недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва