Провадження № 2-о/463/33/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді Гирич С. В.

за участю секретаря судового засідання Назара Р.М.

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Мостиський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в :

заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту неповноти запису про польську національність батьків: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в актовому записі про народження ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) № НОМЕР_1 , що складений 01.04.1934 року, виданий в селі Липники Мостиського району Львівської області, та зобов`язати Мостиський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в актовий запис про народження ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) № НОМЕР_1 , що складений 01.04.1934 року в селі Липники Мостиського району Львівської області, а саме: графу «відомості про матір» доповнити національність ОСОБА_3 «полька»; графу «відомості про батька» доповнити національність ОСОБА_2 «поляк».

Подану заяву мотивує тим, що батьки заявниці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по національності були поляками. Відповідні відомості зазначені у актовому записі її брата. Разом з тим, у актовому записі про народження №1, що складений 01.04.1934 року в селі Липники Мостиського району Львівської області національність батьків заявниці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зазначено. У позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті цивільного стану неможливо.

Враховуючи те, що її батьки за національністю поляки, тому і вона теж за національністю полька, у зв`язку з чим прошу встановити юридичний факт, який має істотне значення для встановлення мого сімейного походження. Вона відносить себе до польської національності і на даний час бажає відновити та підтвердити свою та батьківську дійсну національність як передбачено ст.11 Закону України «Про національність меншини в Україні». Відтак, на даний час я прагну відновити та зберегти етнічне походження свого роду відповідно до положень Закону України «Про національні меншини», а тому вимушена звернутися до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Заявник в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила, подала клопотання про розгляд справи без її участі.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник подав клопотання про розгляд справи без їх участі, проти заяви не заперечують, у вирішенні покладаються на розсуд суду.

Дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, у актовому записі про моє народження №1, що складений 01.04.1934 року в селі Липники Мостиського району Львівської області національність батьків заявниці ОСОБА_1 : ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зазначено.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦІК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України Згідно ст. 35

Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання.

Згідно п. 3ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин.

Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої законом України «Про ратифікацію

Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997року №703/97-ВРвстановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Частиною 1 статті 11 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01 лютого 1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09 грудня 1997 року №703/97-ВРвизначено, що сторони зобов`язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім`я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року №2494-XII, відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов`язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами У країни.

Стаття 1 та 3 Закону України "Про національні меншини в Україні" від 26.06.92 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни

України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Разом з тим, відповідно до ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року №2494-XII, до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Нормами ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25 червня 1992 року №2494-ХІ, визначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Забезпечення кожному права на справедливий суд і реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 Цивільного кодексу України право на національність є особистим немайновим правом.

Відповідно до ст. 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст. 271 Цивільного кодексу України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя.

Статтею 300 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на індивідуальність; фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та встановлювати національність, примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своє національності не допускається.

Згідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31 березня 1995 року рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно зі ст.18 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами та належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. В той же час, частиною 2 даної статті регламентовано, шо в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 07.07.1995 р. про «Про практику розгляду судами справ щодо встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», при розгляді таких справ слід врахувати, що в актових записах про народження повинні міститися відомості про національність батьків, а якщо їх не було внесено чи неправильно зазначено то такий актовий запис має бути доповнено відповідно до рішення суду. Питання щодо національності батьків, суд вирішує на підставі письмових та інших доказів. При вирішенні факту щодо неправильності запису про національність батьків слід враховувати, що згідно Указу Президента України від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» у паспорт громадянина вносяться відомості про національність відповідно до національності одного з батьків.

Відтак, враховуючи те, що батьки заявниці за національністю поляки, вона також відносить себе до польської національності, і бажає відновити та підтвердити свою національність, в іншому позасудовому порядку усунути вказані неточності вона не може, а відтак суд вважає, що заява є підставною та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

заяву задоволити.

Встановити факт неповноти запису про польську національність батьків ОСОБА_1 , а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в актовому записі про народження ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) № НОМЕР_1 , що складений 01.04.1934 року, виданий в селі Липники Мостиського району Львівської області, та зобов`язати Мостиський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни в актовий запис про народження ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) №1, що складений 01.04.1934 року в селі Липники Мостиського району Львівської області, а саме: графу «відомості про матір» доповнити національність ОСОБА_3 «полька»; графу «відомості про батька» доповнити національність ОСОБА_2 «поляк».

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Гирич С. В.