Справа № 303/6974/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 березня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

з участю секретаря Гусоньки З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Мокрянина Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2022 року (у складі судді Монича В.О.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Наталія Олексіївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 р. ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, у якому після зміни предмета позову в листопаді 2022 р. просила:

-витребувати від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ;

-договір дарування від 18.03.2016 р. визнати недійсним, а його державну реєстрацію скасувати.

Заявлені вимоги обґрунтувала наступними обставинами.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1993 р. виданого на підставі рішення Мукачівської міської ради від 27.02.1993 р. № 20, співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Позивачка ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_7 та рідною сестрою ОСОБА_6 .

ОСОБА_7 належну їй частку заповіла ОСОБА_5 , а 10.04.1999 р. померла.

09.10.1999 р. ОСОБА_5 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Минай помер ОСОБА_6 , поховання якого проведено на замовлення ОСОБА_5 і цивільної дружини ОСОБА_8

18.10.2013 р. ОСОБА_5 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини за померлим братом ОСОБА_6 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2014 р. у справі № 303/6457/14-ц установлено факт проживання ОСОБА_9 однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2005 р. по 18.04.2013 р., і визнано за ОСОБА_9 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, а саме квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 р., яке набрало законної сили та є чинним, указане рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду встановлено, що відповідно до листа сільського голови с. Холмок від 01.07.2016 р. № 02-26/Б-10 в АДРЕСА_2 , знаходиться об`єкт нерухомого майна, будівництво якого розпочав ОСОБА_6 у 1995 р. і в якому він фактично проживав до смерті. За таких обставин ОСОБА_9 не міг проживати зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Що стосується копії акту № 86 від 21.11.2014 р. про те, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 2005 р., то він не підтверджує факт проживання позивача з відповідачем однією сім`єю, а свідчить тільки про проживання позивача в квартирі, що частково належить відповідачу. З огляду на викладене в задоволенні позову з підстав проживання ОСОБА_9 із ОСОБА_6 однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини відмовлено. Крім того, відповідно до заяви ОСОБА_9 вимоги щодо встановлення факту його проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2005 р. по 18.04.2013 р., позивач не ставив, із заявами про збільшення позовних вимог до суду не звертався, за таких обставин суд вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням норм процесуального права.

Однак, оформити на своє прізвище правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 позивач не має змоги навіть і після рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 р., оскільки відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2016 р. за № 73291711 власником указаної квартири на підставі договору дарування № 451 від 18.03.2016 року є ОСОБА_1 .

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 14.04.2022 р. залучено до участі в справі в якості правонаступника позивачки ОСОБА_2 .

Ухвалою цього ж суду від 13.05.2022 р. залучено до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 .

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.11.2022 р. змінені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково:

-витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 ;

-договір, укладений 18.03.2016 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О., зареєстрований у реєстрі за № 451 від 18.03.2016 р., визнано недійсним.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Указане судове рішення мотивоване тим, що вимога про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь спадкоємиці ОСОБА_5 ОСОБА_2 , є достатнім та ефективним способом захисту і забезпечить відновлення порушеного права, а самі позовні вимоги в частині витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

У апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мокрянин М.М., просить скасувати рішення суду першої інстанції із підстав, передбачених ст. 376 ч.1, п.1, п.3, п.4 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції не встановлював обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, а натомість його добросовісність не поставив під сумнів;

-суд не врахував, що за встановлених обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку ст.ст. 387, 388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають.

Письмового відзиву на скаргу не подано.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мокрянин М.М., підтримав скаргу в повному обсязі.

Решта учасників не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується судовою повісткою про виклик, довідками про доставку електронного листа і довідками про доставку повідомлення у додаток Viber (т.3, а.с.224-233).

За таких обставин апеляційний суд вважає доцільним розглянути справу за відсутності решти учасників справи, правова аргументація яких відома та зрозуміла.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну оскарженого рішення із таких мотивів.

Межами апеляційного перегляду є лише питання витребування майна, оскільки доводів щодо решти рішення апеляційна скарга не містить.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , вибуло з володіння власника ОСОБА_5 , спадкоємицею якої є ОСОБА_2 , поза її волею, оскільки остання не здійснювала волевиявлення, спрямованого на передачу права власності на це майно, не була стороною правочинів щодо цього майна, не вчиняла жодних дій, які б свідчили про намір відчужити дане майно та не уповноважувала жодних осіб з приводу продажу майна. Наведені обставини є беззаперечною підставою для витребування майна у добросовісного набувача ( ОСОБА_1 ) на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України.

При цьому, суд установив наступні факти й обставини.

Згідно з Інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта № 299284765 від 13.02.2022 р. квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 451 від 18.03.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. (т.1, а.с.72-73), індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 28881385 (т.2, а.с.243-245).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2018 р. у справі № 303/6565/17, яке набрало законної сили 05.05.2018 р., визнано договір дарування квартири, розташованої у АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. 18.03.2016 р. удаваним і визнано ОСОБА_1 покупцем квартири АДРЕСА_1 (т.2, а.с.112).

До цього, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 21.07.2015 р., посвідченим приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О., зареєстрованим у реєстрі за № 171-9, квартира АДРЕСА_1 продана ОСОБА_10 покупцю ОСОБА_3 (т.1, а.с.88-90).

У свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2015 р. посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1130, квартира АДРЕСА_1 продана ОСОБА_11 покупцю ОСОБА_10 (т.2, а.с.110-111).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2014 р. у справі № 303/6457/14-ц установлено факт проживання ОСОБА_9 однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 2005 р. по 18.04.2013 р., і визнано за ОСОБА_9 право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом (т.1, а.с.192-194).

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 р. указане рішення від 12.11.2014 р. скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову, яке набуло законної сили 20.05.2020 р.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 р. у справі № 303/6457/14-ц встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 10.02.1993 р., виданим на підставі рішення Мукачівської міської ради Закарпатської області від 27.02.1993 р. № 20, співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_7 та рідною сестрою ОСОБА_6 . Відповідно до заповіту належну ОСОБА_7 частку квартири вона заповіла ОСОБА_5 ОСОБА_7 померла, а 09.10.1999 р. ОСОБА_5 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , поховання якого проведено на замовлення ОСОБА_5 і цивільної дружини ОСОБА_8 . 18 жовтня 2013 року ОСОБА_5 подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлого брата ОСОБА_6 (т.1, а.с.245).

Указані обставини також підтверджуються матеріалами справи (т.1, а.с.168-181).

Позовна вимога про скасування державної реєстрації договору (провочину) задоволенню не підлягає, оскільки судове рішення про задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

Колегія суддів апеляційного суду не має заперечень щодо установлених судом першої інстанції обставин справи та висновків суду щодо індикаційної вимоги, проте не погоджується із висновком суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсним оспореного договору дарування у зв`язку з наступним.

Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У спірних правовідносинах добросовісність відповідача ОСОБА_1 та його статус зареєстрованого власника квартири АДРЕСА_1 (спірна квартира) не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Сталою судовою практикою сформульований правовий висновок про те, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею» (див. постанови Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15), Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18), від 15 травня 2019 року (справа № 522/7636/14-ц), Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 367/8910/17).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому, факт вибуття майна поза волею власника повинен встановлюватись стосовно саме первинного власника майна (у нашому випадку ОСОБА_5 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ), а не осіб, які набули право власності на спірне майно після його первинного відчуження та які надалі знову відчужили його.

Правила ч.1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

За змістом ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. п. п. 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 р. у справі № 907/50/16).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 р. у справі № 521/8368/15-ц).

У нашому випадку спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_5 ( ОСОБА_2 ) на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2014 р. у справі № 303/6457/14-ц, але надалі скасованого, тобто квартира вважається такою, що вибула з володіння власника поза його волею, а останній зареєстрований власник ( ОСОБА_1 ) набув її за відплатним договором.

Розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 р. у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. п. 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 р. у справі № 461/12525/15-ц).

Позивач вважає, що укладеними договорами купівлі-продажу спірної квартири порушуються його права як власника, а тому вона має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту порушеного права.

За таких обставин, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 330, 387, 388 ЦК України, низку правових позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду в сукупності зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд першої інстанції виснував про обґрунтованість і доведеність вимоги ОСОБА_2 про витребування квартири, оскільки за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Разом із тим, як уже було зазначено, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (пункти 10.7-10.10 постанови ВП ВС від 30.06.2020 р. у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).

Тобто, пред`явлення вимоги про визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 18.03.2016 р., як то заявила позивач, не вимагається.

Окрім цього, вказаного договору дарування уже не існує, оскільки рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2018 р. у справі № 303/6565/17, яке набрало законної сили 05.05.2018 р., договір дарування квартири, розташованої у АДРЕСА_3 (спірна квартира), укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. 18.03.2016 р. визнано удаваним, а ОСОБА_1 визнано покупцем квартири АДРЕСА_1 (т.2, а.с.112).

Узагальнені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не заслуговують на увагу як підстава для скасування оскарженого рішення у зв`язку з таким.

Статтею 41 Конституції України установлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Також частинами першою та другою статті 321 ЦК України вказано на те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень статей 316 та 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Так, пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеному у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, з яким погодилася і Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Витребування спірного майна на користь позивача у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивача, з порушенням вимог закону, було позбавлено права власності на майно.

Позивач діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права з метою відновлення свого порушеного права на належне йому нерухоме майно.

Водночас «набувач» не позбавлений можливості захистити свої права шляхом звернення до суду із позовом до продавця спірного майна щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, зокрема, з вимогою про стягнення з продавця, який не мав відповідних повноважень на укладення договору купівлі-продажу, витрачених ним коштів на придбання спірної нерухомості, а також вартості проведених ремонтних робіт.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У нашому випадку встановлено, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_5 ( ОСОБА_2 як правонаступника) на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2014 р. у справі № 303/6457/14-ц, яким, зокрема, визнано за ОСОБА_9 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, але надалі скасованого рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 р.

Однак, до моменту скасування указаного судового рішення ОСОБА_9 продав цю квартиру ОСОБА_10 , а той продав ОСОБА_3 , яка подарувала її ОСОБА_1 (рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2018 р. у справі № 303/6565/17 договір дарування квартири між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 визнано удаваним, а ОСОБА_1 визнано покупцем квартири).

У контексті наведеного колегія суддів апеляційного суду, враховуючи інтереси позивача як власника нерухомого майна, який здійснює захист свого порушеного права власності, та надаючи їм оцінку з урахуванням балансу разом із правами та інтересами відповідача як добросовісного набувача, вважає, що права та інтереси першого, як власника спірного майна, який був позбавлений права володіння та вільного користування ним внаслідок протиправних дій третіх осіб, на підставі судового рішення, яке надалі було скасоване, за обставинами цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги та відповідно до ст. 376 ч.1 п.4 ЦПК України рішення суду першої інстанції належить змінити з викладенням резолютивної частини в редакції апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката Мокрянина Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково. 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2022 року змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції: 3.«Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. 4.Витребувати від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . 5.У решті позову відмовити». 6.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 7.Повне судове рішення складено 18.03.2024 р.

Судді: