Справа №487/5042/23
Провадження №2/487/438/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

19.02.2024 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді - Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання - Бахмуцької А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 05.02.2021 в сумі 10000 доларів США, проценти за договором позики у розмірі 6000 доларів США та 3% річних у розмірі 439 доларів США.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що 05.02.2021 відповідач взяла у нього в борг грошові кошти у розмірі 10000 доларів США про що в той же день була складена розписка та зобов`язалась повернути гроші на першу вимогу або до 31.01.2022, зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 5%, а у випадку прострочення повернення коштів, процента ставка збільшується в два рази. Проте, грошові кошти не були повернути відповідачкою у встановлений строк. На його неодноразові звернення про повернення коштів не реагувала та з серпня 2021 року з нею втрачено зв`язок. На теперішній час гроші відповідачем не провернути, оригінал розписки знаходиться у позивача. Оскільки відповідачем було прострочено повернення грошових коштів, позивач має право на стягнення процентів за користування грошовими коштами у розмірі 10% за період з 06.08.2021 по 06.01.2022, який становить 6000 доларів США. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач має право на стягнення 3% річних, що має компенсаційний характер та є захистом майнового права та інтересу позивача, розмір 3% річних становить 439 доларів США, виходячи з простроченої суми 10 тис. доларів США, кількість днів прострочення 533 (за період з 01.02.2022 по 07.07.2023).

Разом із позовом подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача.

Ухвалою від 14.08.2023, заяву ОСОБА_1 задоволено частково, вжиті заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача.

Ухвалою від 14.08.2023 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судового засідання.

Ухвалою від 04.12.2023 скасовані заходи забезпечення позову.

25.09.2023 позивач подав до суду заяву про закриття підготовчого та призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою від 04.12.2023 закрите підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду.

19.02.2024 позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, надав згоду на ухвалення заочного рішення.

В судове засідання відповідач повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином судовими повістками на адресу її реєстрації, а також через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, у зв`язку з тим, що місце її проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи невідоме, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву та заву про розгляд справи за її відсутності не надала.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явилась та позивач проти такого вирішення справи не заперечував.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що 05.02.2021 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10000 доларів США строком на один рік, з правом пролонгування, про що в той же день була складена розписка. Відповідно до розписки також ОСОБА_2 за користування грошовими коштами сплачує ОСОБА_3 5% річних, а у разі прострочення повернення грошових коштів, процентна ставка збільшується в два рази.

Строк повернення грошових коштів у розписки визначений за першою вимогою або 31.01.2022.

Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, суму позики в розмірі 10000 доларів США не повернула, судом оглянуто оригінал розписки, долученої до матеріалів справи позивачем.

Наявність оригінала боргової розписки у позивача (кредитора), з урахуванням положень ст. 545 ЦК України, свідчить про те, що боргові зобов`язання, на момент розгляду справи судом, не вико

Факт отримання позики в сумі 10000 доларів США підтверджується розпискою від 05.02.2021, підписаної власноруч ОСОБА_2 в момент передачі їй ОСОБА_1 суми позики.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено виникнення між сторонами правовідносин щодо боргових зобов`язань від 05.02.2021, а саме укладення між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики, отримання останньою грошових коштів у борг та обов`язку відповідача повернути грошові кошти позивачу, у зв`язку з чим суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача суми грошового зобов`язання.

Як вбачається зі змісту розписки, відповідач отримала в борг суму в іноземній валюті - в доларах США.

Стягнення грошових коштів саме у іноземній валюті відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Так, відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом КабінетуМіністрів Українивід 19лютого 1993року №15-93«Про системувалютного регулюванняі валютногоконтролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 533ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором у розмірі 10000 доларів США.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кошами.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, згідно розписки від 05.02.2021, за домовленістю сторін, ОСОБА_2 за користування грошовими коштами, зобов`язалась сплатити ОСОБА_1 5% річних, а у разі прострочення повернення грошових коштів , процентна ставка збільшується в два рази.

Велика Палата Верховного суду у постанові по справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позиція Великої палати ВС полягає в тому, що проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 отримала у ОСОБА_1 позику у розмірі 10000 доларів США. Згідно розписки від 05.02.2021, за домовленістю сторін, ОСОБА_2 за користування грошовими коштами, зобов`язалась сплатити ОСОБА_1 5% річних, а у разі прострочення повернення грошових коштів, процентна ставка збільшується в два рази.

Відповідач прострочила повернення грошових коштів, у зв`язку з чим зобов`язана сплати проценти за користування грошовими коштами у розмірі 10%.

Сторонами обумовлено строк дії договору повернення грошових коштів за першою вимогою або 31.01.2022. Відтак, проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку позики, саме з 05.02.2021 до 31.01.2022.

Позивач, заявляючи вимогу про стягнення процентів вірно визначив суму боргу та визначив період користування позикою, а саме здійснив нарахування відсотків в межах строку зазначеного в Договорі позики, а саме з 06.08.2021 по 06.01.2022.

Отже, зважаючи, що відповідачем не виконане зобов`язання щодо сплати основної суми боргу за договором позики від 05.02.2021, чим порушено права позивача, тому таке порушення підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування позикою за період з 06.08.2021 по 06.01.2022 у розмірі 6000 доларів США.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Так, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 439 доларів США (10000 х 3% х 533 днів (за період 01.02.2022 по 07.07.2023)/365 днів), з даним розрахунком суд погоджується.

Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Отже, у зв`язку з простроченням ОСОБА_2 грошового зобов`язання, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 439 доларів США.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та їх задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6548,32 грн.

Керуючись ст. 12, 76-81, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05.02.2021 в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США, проценти за договором позики у розмірі 6000 (шість тисяч) доларів США та 3% річних у розмірі 439 (чотириста тридцять дев`ять) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір 6548,32 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя С.М. Афоніна

Повний текст рішення складено 04.03.2024.