Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1040/23 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А.В.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/1040/23 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей Звягельської міської ради, Виконавчий комітет Звягельської міської ради як орган опіки та піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Помогаєва А.В. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду із названим позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просило звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 95,7 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 287/1-558 від 22.01.2008 року, в сумі - 195 018 грн. 77 коп. на користь АТ «Сенс Банк», шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій та примусово виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 22.01.2008 АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 287/1-558 ( Кредитний договір).

Того ж дня, в забезпечення належного виконання зобов`язання за вказаним Кредитним договором № 287/1-558 від 22.01.2008 між Банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , укладено Іпотечний договір, відповідно до якого останні передали Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 95,7 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до умов іпотечного договору сторони оцінили предмет іпотеки в 378 750,00 грн.

Відповідно до умов кредитного договору, Позивач (за договором - Кредитор) надав Відповідачеві (за Договором - Позичальникові) кредит у сумі 50 000,00 доларів США.

Проте, позичальник неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, в результаті чого станом на 15.12.2022 має заборгованість в сумі 195 018, 77 грн, яка складається з наступного: сума заборгованості за кредитом 140 130,88 грн.; сума заборгованості за відсотками 54 887,89 грн.

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору позичальником, Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки згідно умов іпотечного договору. Посилаючись на те, що в будинку зареєстровані чотири особи (обидва іпотекодавці та двоє неповнолітніх дітей, які зареєстровані у житла після укладення договору іпотеки, Банк просив примусово їх виселити із спірного майна.

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2024 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 95,7 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 287/1-558 від 22.01.2008 року, в сумі - 195018 (сто дев`яносто п`ять тисяч вісімнадцять) грн 77 коп. на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, МФО 300346, , п/р № НОМЕР_1 ), шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. У задоволенні позову в частині примусового виселення відповідачів - відмовлено.

Не погодившись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, АТ «Сенс Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення позовних вимог щодо примусового виселення неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції не врахувв того, що неповнолітні діти були зареєстровані 21.11.2016, тобто після укладення договору іпотеки від 22.01.2008 без згоди іпотекодержателя. Крім того, суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22.03.2023 у справі № 361/4481/19.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог та вимог про виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку про виселення неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 22.01.2008 між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір невідновлюваної кредитної лінії № 287/1-558, до якого в подальшому внесено зміни додатковими угодами, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 50000,00 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 21.01.2023 (а.с. 48-61).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором від 22.01.2008 року між Кредитором та Іпотекодавцями, якими є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , укладено Іпотечний договір, відповідно до якого останні передали Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме - житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 95,7 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно іпотечного договору сторони оцінили предмет іпотеки в 378 750,00 грн.

Відповідно до п. 1.1. Іпотечного договору, житловий будинок належить Іпоткодавцям на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 17.07.2006 приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирнської області Якубовською Т.О. за реєстраційним номером в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 11634980, номер запису 3383 в книзі 26-п (а.с. 6-9).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках - по 1/2 кожному, на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2006 (а.с. 137-140).

Позивач АТ «Сенс Банк» є правонвступником АТ «Укрсоцбанк», що підтверджується правовстановлюючими документами (а.с. 62-81).

На теперішній час назва населеного пункту змінена на Звягель, а назва вулиці на " Юрія Глухова ".

У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань ОСОБА_1 станом на 15.12.2022 утворилася заборгованість в сумі 195 018,77 грн, яка складається з наступного: сума заборгованості за кредитом 140 130,88 грн.; сума заборгованості за відсотками 54 887,89 грн.

Із матеріалів спарви вбачається, що 21.12.2022 АТ «Сенс Банк» направило на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 АДРЕСА_1 вимогу про усунення порушень та добровільне виселення, про що письмово повідомити Банк упродовж 3 днів (а.с. 11-12).

Судом першої інстанції також встановлено, що згідно копії листа Відділення реєстру територіальної громади Центру надання адміністративних послуг Новоград-Волинської міської ради Житомирської областів за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 40)

Відповідно до листа виконавчого комітету Звягельської міської ради як органу опіки та піклування від 09.11.2023 № 1775 вбачається, що вимоги Банку про виселення неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є неправомірними, оскільки призведеть до порушення майнових прав дітей, для яких дане житло є єдиним місцем проживання (а.с. 195).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов всновку про те, що позов підлягає задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 287/1-558 від 22.01.2008 року, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій.

Суд зазначив, що вимога позивача про виселення відповідачів не підлягає задоволенню, так як відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули право власності на предмет іпотеки без використання кредитних коштів, які були надані АТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 за договором № 287/1-558 від 22.01.2008 року. Оскільки спірне житло придбане не за кредитні кошти, а за особисті кошти іпотекодавців, то неможливо виселити осіб, які проживають в спірному житловому приміщенні, переданому в іпотеку, без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на наступне.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Предметом заявленого позову банку є, зокрема, виселення неповнолітніх дітей зі спірної квартири, оскільки такі зареєстровані з порушенням умов договору іпотеки та статті 629 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Установлено, що з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали в іпотеку АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», належний їм спірний будинок.

Також встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані неповнолітні діти, яких банк хоче виселити. Так, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані в іпотечному житлі з 21.11.2016, тобто після укладення договору іпотеки від 22.01.2008.

Позивач вважав такі дії відповідачів щодо реєстрації неповнолітніх дітей порушенням умов договору іпотеки оскільки зареєструвати місце проживання будь-яких осіб у спірному нерухомому майні вони мали право лише за письмовою згодою банку, у зв`язку з чим звернувся до суду з вимогами про примусове виселення неповнолітніх дітей.

Щодо реєстрації неповнолітніх дітей, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Отже, ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав власника житла та членів його сім`ї на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2023 року в справі № 175/17/23, від 25 жовтня 2023 року в справі № 314/460/22, від 03 серпня 2022 року в справі № 205/1964/21, від 06 грудня 2023 року в справі № 205/5887/22.

Статтею 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Аналіз положень частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року в справі № 215/6578/21.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2023 року в справі № 932/929/22, від 06 грудня 2023 року в справі № 205/5887/22.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскаржуваним заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2024 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Також у цій справі, звертаючись до суду з позовом, банк у позовних вимогах підставою позову вказав, що відповідачем в порушення умов договору іпотеки зареєстровано у квартирі, яка передана в іпотеку банку, неповнолітніх дітей без згоди іпотекодержателя.

Відповідно до положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК України).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1731цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 753/12729/15-ц.

Як встановив суд та вбачається з матеріалів справи спірна квартира не була придбана за кредитні кошти.

Спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 17.07.2006 приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирнської області Якубовською Т.О. за реєстраційним номером в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 11634980, номер запису 3383 в книзі 26-п.

Спірна квартира була передана в іпотеку 22 січня 2008 року.

Тобто, вказане нерухоме майно набуте у власність відповідачами не за рахунок кредитних коштів, ще до укладення іпотечного договору, яким спірна квартира була передана в іпотеку з метою забезпечення виконання кредитного договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19, на яку посилається заявник у апеляційній скарзі, зроблено висновки, що «частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України».

Встановивши, що спірна квартира придбана не за рахунок кредитних коштів, а неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за місцем проживання своїх батьків, апеляційний суд вважає, що вказані особи набули право користування спірним житлом і не можуть бути виселені за вимогами кредитора у цій справі, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 442/2982/18, від 19 лютого 2024 року у справі № 314/459/22.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 361/4481/19, оскільки в указаній справі не досліджувалося питання можливості / неможливості виселення з іпотечного майна, набутого не за кредитні кошти, про що безпосередньо зазначено у цій постанові.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Щодо розподілу судових витрат.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до підпункту 6 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду, судовий збір сплачується в розмірі 150% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно із п.п.2 п.2 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру юридичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору складає 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023 становив 2684грн.

Із матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги АТ «Сенс Банк» сплатило 3 721, 50 грн.

Ухвалами Житомисрського апеляційного суду від 26.05.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Сенс Банк» та призначено її до розгляду.

Разом із тим, при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження не було враховано роз`яснення Об`єднаної Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 18.09.2023 у справі № 758/5118/21, що навіть за умови пред`явлення однорідних вимог немайнового характеру, пов`язаних між собою однією і тією ж підставою виникнення та поданими доказами, судовий збір щодо кожного відповідача має обраховуватися окремо.

Виходячи з наведеного, ставка судового збору за подання апеляційної скарги складає 8 052 грн. Таким чином, різниця недоплаченого судового збору за одання апеляційонї скарги становить 4 330, 50 грн.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, тому із АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 4 330, 50 грн.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2024 року в частині вимог про виселення залишити без змін.

Стягнути із Акціонерного товариства «Сенс Банк» в дохід держави недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 4 330, 50 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.03.2024.

Головуючий Судді