КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1452/2024
Справа № 359/2610/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 березня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року та додаткове рішення від 14 листопада 2023 року, ухвалені у складі судді Журавського В.В. в м. Бориспіль у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства», третя особа ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, уточнивши підстави позову в червні 2023 року, просила скасувати наказ КП «Виробниче управління комунального господарства» від 21 лютого 2023 року № 23-к, яким її звільнено з роботи з 22 лютого 2023 року згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України про відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці, поновити її на посаді головного економіста фінансово-економічного відділу КП «Виробниче управління комунального господарства» з 22 лютого 2023 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивувала тим, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 2005 року, в тому числі з 21 жовтня 2021 року працювала на посаді головного економіста фінансово-економічного відділу. Наказом директора підприємства від 21 лютого 2023 року № 23-к її звільнено з роботи 22 лютого 2023 року згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України про відмову від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці.

Зі звільненням з роботи вона не погоджується, оскільки відповідно до наказу № 40 про зміну істотних умов праці для ОСОБА_1 , як для головного економіста фінансово-економічного відділу, змінено тривалість робочого тижня, а саме встановлено робочі дні: понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця, та робочий час з 9:00 до 11:00. На офіційному сайті відповідача зазначено інший графік роботи з понеділка по четвер з 08:00 до 17:00, та в п`ятницю з 8:00 до 15:45, обідня перерва з 13:00 до 13:45. На її запитання, які обставини зумовили зміну робочого часу тільки для позивача, вона конкретної відповіді не отримала.

Вказувала, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має право змінити істотні умови праці.

Вказувала на порушення порядку вивільнення, оскільки принаймні станом на день її ознайомлення з наказом про зміну істотних умов праці відповідач повинен був ознайомити її з переліком усіх вакантних посад, запропонувати будь-яку з вакантних посад, рівнозначній тій, яку вона займала, або нижчу за її згодою.

Як вбачається з наданого у відповідь на її запит листа відповідача, станом на 21 лютого 2023 року на підприємстві були вакантними посади озеленювача у відділі зеленого господарства, прибиральника території у відділі утримання об`єктів благоустрою, робітників ритуальних послуг, доглядача кладовищ. Відповідач не пропонував їй перевестись на вказані вище вакантні посади, чим порушив ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Наголошувала на необхідності дотримання принципу добросовісності в трудовому праві.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року в позові відмовлено.

Додатковим рішенням від 14 листопада 2023 року стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 15000 грн.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року та додаткове рішення від 14 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. У разі непогодження суду з доводами щодо скасування додаткового рішення зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 3500 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що виходячи з диспозиції ст. 32 КЗпП України та враховуючи судову практику, слід встановити, чи дійсно у роботодавця відбулися зміни в організації виробництва і праці і які саме. Єдиним доказом, що у КП ВУКГ відбулись такі зміни, є службова записка головного бухгалтера ОСОБА_3 від 20 лютого 2023 року, на підставі якої позивачу був встановлений новий робочий графік.

З метою встановлення обставин щодо змін в організації виробництва і праці на підставі об`єктивних джерел, вона просила суд витребувати у відповідача ряд документів підприємства, проте суд відмовив в задоволенні цього клопотання.

Вказувала, що будучи допитаною в якості свідка, вона повідомила в суді про те, що КП ВУКГ має сім основних напрямків господарської діяльності, при цьому однією зі складових надання ритуальних послуг було виготовлення трун і вінків, які в загальному обсязі всіх послуг для населення не мали навіть не суттєвого, а й просто значного впливу на навантаження роботи; після скорочення столярного і віночного цехів відповідна функція не скоротилась, а лише змінилась, і підприємство не виготовляло, а закуповувало вже готову продукцію (труни та вінки), відносно якої також необхідно було проводити відповідні господарські операції; були піддані сумніву викладені в службовій записці висновки, оскільки ОСОБА_1 не підпорядковувалась головному бухгалтеру, і ані головним бухгалтером, ані кимось іншим жодного разу у неї не витребовувалась службова документація.

Вказувала, що після з`ясування обставин справи і перевірки їх доказами вона повторно звернулась до суду з клопотанням про витребування документів, а також про допит в якості свідка головного бухгалтера ОСОБА_3 з метою з`ясування обставин проведеного нею аналізу діяльності позивача, однак суд відмовив в задоволенні клопотання.

Наголошувала, що зміст службової записки і показання свідка суперечать одне одному, а тому з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи необхідно було дослідити хоча б ті документи, які вона просила витребувати. Однак всупереч ст. 2, п. 4 ч. 5 ст. 13 ЦПК України суд відмовив їй у сприянні встановлення обставин щодо змін в організації виробництва і праці на підставі об`єктивних джерел. Таким чином, обставини, що мають значення для справи і які суд першої інстанції вважав встановленими, є недоведеними.

Посилалась на правові висновки, викладені Верховним Судом України у справах про поновлення на роботі позивачів, звільнених на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вказувала, що чинні правові норми зобов`язують законодавця зробити все від нього залежне для працевлаштування працівника, який скорочується, і у разі необхідності довести, що у разі надання таким працівником згоди на переведення на вакантну посаду, роботодавець об`єктивно не мав такої можливості.

Зауважувала, що зі змісту ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що ця норма не містить умови про те, що вона може застосовуватись виключно у випадку звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки охоплює всі випадки звільнення, які не пов`язані з ініціативою працівника, і в ній йдеться про ті звільнення, які пов`язані зі змінами в організації виробництва і праці. Як вбачається з наданого у відповідь на її запит листа відповідача, станом на 21 лютого 2023 року на підприємстві були вакантними посади озеленювача у відділі зеленого господарства, прибиральника території у відділі утримання об`єктів благоустрою, робітників ритуальних послуг, доглядача кладовищ. Відповідач не пропонував їй перевестись на вказані вище вакантні посади, отже, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Вважала, що в діях відповідача щодо неї вбачаються ознаки принципу недобросовісності в трудовому праві, оскільки така суттєва зміна істотних умов праці, як скорочення робочого часу з 8 годин до 2 годин без проведення перевірки, принаймні, її службової документації, впроваджена на підприємстві тільки відносно неї, свідчить про упереджене відношення з боку нового керівника до її персони, про особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для позивача ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення, зазначала, що суд першої інстанції не взяв до уваги і не надав правової оцінки її аргументам. Основною підставою для стягнення з неї витрат на правничу допомогу є укладений між відповідачем та АБ «Романа Сацика» договір від 21 квітня 2023 року № 900. В договорі та додатках до нього не зазначено, що допомога надається саме в справі, що розглядається в цьому провадженні, отже відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в будь-якому розмірі.

У разі, якщо суд не прийме до уваги вищезазначене і дійде висновку про задоволення вказаної заяви, вказувала, що сума в розмірі 15000 грн. є необґрунтованою. Наводила судову практику ЄСПЛ, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду в справі № 905/1795/18 та № 922/2685/19, № 922/3812/19, № 910/15944/17, вказувала, що справа не є складною, її правовідносини регулюються лише декількома статтями КЗпП України, а тому сплата за написання пов`язаних між собою відзиву на позов та пояснень у справі у загальному розмірі 9000 грн. є необґрунтованими, неспівмірними та нерозумними. В описі робіт (наданих послуг) йдеться про три судові засідання, за кожне з яких передбачена плата в розмірі 2000 грн. Фактично обсяг наданих послуг у кожному судовому засіданні суттєво відрізняється, тому витрати в однаковому розмірі за ці три засідання є необґрунтованими, неспівмірними і нерозумними. Також слід взяти до уваги її фінансовий стан, позивач залишилась без роботи, а отже і заробітної плати.

Від відповідача КП «ВУКГ» надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Викладав обставини справи, наводив зміст ч. 3 ст. 32 КЗпП України та положення ст. 3 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно якої роботодавець повинен повідомляти працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці не пізніше як до запровадження таких умов. Отже, працівників можна попереджати про зміну істотних умов праці одразу після ухвалення роботодавцем відповідного рішення про таку зміну, але не пізніше допуску до роботи зі зміненими умовами праці, до яких, зокрема, належить режим роботи. З урахуванням ч. 4 ст. 6 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ, на період воєнного стану роботодавець вправі змінити істотні умови праці, які стосуються часу роботи та відпочинку, своїм рішенням, при цьому не потрібно вносити зміни до колективного договору чи правил внутрішнього трудового розпорядку.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати КЦС від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц про те, що звільнення працівника на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з його відмовою від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці не можна віднести ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця, а є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.

Пояснював, що в даному випадку, проаналізувавши службову записку головного бухгалтера та врахувавши обсяги виконання виробничих процесів підприємства-відповідача, які значно зменшились станом на лютий 2023 року в зв`язку із закриттям цехів по деяким напрямках виробництва КП «ВУКГ», працівнику - головному економісту фінансово-економічного відділу ОСОБА_1 запропонована нова тривалість робочого тижня та нова скорочена тривалість робочого часу, про що директором підприємства видано відповідний наказ від 21 лютого 2023 року. Проте ОСОБА_1 не погодилась працювати на підприємстві зі зміненими умовами праці щодо скорочення тривалості робочих днів, що нею і не оспорюється. Крім того, на підприємстві неодноразово наказами директора вносились зміни в тривалість дня для працівників окремих підрозділів.

Зазначав, що змінивши істотні умови праці, відповідач залишив в штатному розписі посаду головного економіста фінансово-економічного відділу, яку обіймала позивач, при цьому змінилися лише умови трудового договору щодо тривалості робочого часу. Отже, в даному випадку позивача було звільнено на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яка зобов`язує роботодавця дотримуватись гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України.

Також відповідачем направлено відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, до якого не долучено докази направлення цього відзиву позивачу.

В судове засідання 13 березня 2024 року позивач не з`явилася, направила заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримала апеляційні скарги в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача КП «ВУКГ» в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок проведеної оптимізації організаційної структури КП «ВУКГ», зокрема скорочення окремих робіт, зменшення обсягів окремих робіт та виробничих процесів позивач була попереджена про зміну умов праці та їй була запропонована нова тривалість робочого тижня, однак ОСОБА_1 відмовилась працювати згідно змінених умов праці, в зв`язку з чим була звільнена на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та КП «Виробниче управління комунального господарства» (далі - КП «ВУКГ») перебували в трудових відносинах з 2005 року, 20 жовтня 2020 року ОСОБА_1 була звільнена за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, в подальшому 21 жовтня 2021 року повторно прийнята на роботу на посаду головного економіста у фінансово-економічний відділ на підставі наказу № 139-к від 19 жовтня 2021 року (а. с. 10).

31 січня 2023 року головним інженером КП «ВУКГ» було подано на ім`я директора підприємства службову записку, якою проінформовано, що за минулий період було проведено низку організаційних заходів з оптимізації виробничої діяльності, в результаті яких припинено нерентабельну діяльність та скорочено структурні підрозділи (зокрема, столярний цех, віночний цех), крім того, останнім часом спостерігається помітне зниження кількості звернень, що потребують проведення економічних розрахунків та встановлення цін і тарифів на послуги підприємства. Виходячи з наведеного вище та з метою методичного продовження організаційних заходів, направлених на вдосконалення взаємодії між структурними підрозділами підприємства та впровадження пропозицій з оптимізації виробничих процесів, просив надати вказівку головному бухгалтеру на проведення внутрішнього аналізу обсягів робіт та виконання виробничих завдань підпорядкованим персоналом (а. с. 37).

Наказом директора КП «ВУКГ» від 31 січня 2023 року № 24 «Щодо проведення аналізу та оптимізації виробничих процесів» на підставі службової записки головного інженера від 31 січня 2023 року, у зв`язку з проведеною оптимізацією структурних підрозділів підприємства, наказано головному бухгалтеру ОСОБА_3 в термін до 20 лютого 2023 року провести аналіз виробничих завдань, поточного обсягу роботи на посадах та схеми взаємодії з іншими структурними підрозділами у фінансово-економічному відділі, надати пропозиції щодо заходів для оптимізації виробничих процесів та використання робочого часу підлеглим персоналом (а. с. 38).

20 лютого 2023 року головним бухгалтером КП «ВУКГ» Єрмак Л.О. подано службову записку на ім`я директора підприємства, згідно якої відповідно до зменшення обсягів окремих робіт та в результаті проведеної оптимізації організаційної структури підприємства, в тому числі після закриття столярного і віночного цеху (припинення виробництва та переведення працівників цих підрозділів) та виробничих процесів і взаємодії між структурними підрозділами, виконано порівняльний аналіз виконання посадових обов`язків, обсягів виробничих завдань та завантаженості протягом робочого часу на посадах головного економіста та провідного економіста. Відзначено, що тенденція до зниження ефективності використання робочого часу та результативність за минулий період головним економістом має сталий характер та не має об`єктивних причин для відновлення в майбутньому, відповідно зроблено висновок, що продуктивність праці головного економіста має значно нижчий рівень у порівнянні з провідним економістом. Враховуючи завантаженість роботою протягом робочого часу на посадах і індивідуальні показники роботи за останній період головного економіста та провідного економіста, користуючись принципом переваги працівника з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, вважала за доцільне запропонувати головному економісту ОСОБА_1 графік роботи за скороченим робочим днем, встановивши норму робочого часу 2 години на день, при цьому, враховуючи орієнтовний графік звернень, періоди отримання завдань з практики роботи, час, необхідний для обробки інформації, проведення розрахунків та потрібний термін для одержання результатів за поставленими задачами, пропонувала встановити графік виходу на роботу для посади головного економіста з 09:00 до 11:00 (а. с. 39 - 41).

Наказом директора КП «ВУКГ» від 21 лютого 2023 року № 40 «Про зміни істотних умов праці» в зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» змінено тривалість робочого тижня з 22 лютого 2023 року, а саме для головного економіста фінансово-економічного відділу ОСОБА_1 встановлено робочі дні: понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця та робочий час з 09:00 до 11:00; головному бухгалтеру ОСОБА_3 здійснювати виплату заробітної плати відповідно до відпрацьованого часу (а. с. 5). На зворотному боці наказу наявна відмітка ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом 21 лютого 2023 року та незгоду з ним та зроблена нею примітка, що розклад робочого часу по підприємству з 08:00 до 17:00, і що скорочення виробництва не значить скорочення обсягів робіт.

21 лютого 2023 року працівниками КП «ВУКГ» складено акт про відмову від роботи згідно змінених умов праці, а саме, що 21 лютого 2023 року в кабінеті директора КП «ВУКГ» головному економісту ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитись з наказом від 21 лютого 2023 року № 40 про зміни істотних умов праці та засвідчити факт ознайомлення особистим підписом. Текст наказу від 21 лютого 2023 року № 40 про зміни істотних умов праці був зачитаний в присутності головного економіста ОСОБА_1 уголос. У відповідь головний економіст ОСОБА_1 повідомила, що вона відмовляється працювати на посаді згідно змінених умов праці з 22 лютого 2023 року, а саме робочі дні: понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця та робочий час з 09:00 до 11:00 (а. с. 46).

Наказом директора КП «ВУКГ» від 21 лютого 2023 року № 23-к «Про звільнення працівника» звільнено ОСОБА_1 , головного економіста фінансово-економічного відділу, 22 лютого 2023 року, згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України про відмову від продовження роботи в зв`язку зі зміною істотних умов праці з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку та виплатою компенсації за невиконану щорічну відпустку строком 26 календарних днів за період роботи з 21 квітня 2022 року по 22 лютого 2023 року. Підстава: наказ № 40 від 21 лютого 2023 року, відмова ОСОБА_1 , акт про відмову від роботи згідно змінення істотних умов праці від 21 лютого 2023 року (а. с. 6).

16 березня 2023 року ОСОБА_1 подала до КП «ВУКГ» заяву, в якій повідомляла, що в зв`язку з оскарженням її звільнення просить надати належним чином завірені копії документів: довідку з розрахунком середнього заробітку, копію штатного розпису в частині, що стосується фінансово-економічного відділу, копії наказів про зміну робочого часу для інших працівників КП «ВУКГ», крім головного економіста, в разі їх наявності; щодо встановлення робочого часу по КП «ВУКГ» станом на 21 лютого 2023 року (а. с. 7).

20 березня 2023 року ОСОБА_1 подала до КП «ВУКГ» заяву про надання інформації щодо наявності вакантних посад на підприємстві станом на 21 лютого 2023 року (а. с. 8).

На а. с. 16 наявна роздруківка графіка роботи КП «ВУКГ» з понеділка по четвер з 08:00 до 17:00, в п`ятницю з 08:00 до 15:45, обідня перерва з 13:00 до 13:45.

Листом від 14 квітня 2023 року КП «ВУКГ» повідомив ОСОБА_1 , що станом на 21 лютого 2023 року на підприємстві були вакантні посади озеленювача у відділ зеленого господарства, прибиральника територій у відділ утримання об`єктів благоустрою, водіїв, машиніста автотранспортних засобів, трактористів, вантажників, робітників ритуальних послуг, доглядача кладовищ, електромонтера, слюсаря-сантехніка, дорожнього робітника, бруківника, асфальтобетонника (а. с. 67).

Листом КП «ВУКГ» від 28 липня 2023 року на запит суду повідомлено, що станом на 21 липня 2023 року згідно із штатним розписом КП «ВУКГ» були наявні вакантні посади майстра ритуального відділу, провідного фахівця відділу поводження з побутовими відходами, майстра служби благоустрою, в зв`язку з відсутністю потреби, набір та оформлення персоналу на дані вакантні посади не проводився (а. с. 95 - 96).

На а. с. 97 - 105 наявні копії наказів КП «ВУКГ» «Про скорочення робочого часу» від 29 червня 2022 року № 111, від 22 липня 2022 року № 136, від 05 серпня 2022 року № 157, від 12 вересня 2022 року № 183, від 11 жовтня 2022 року № 207, від 29 листопада 2022 року № 259, від 15 грудня 2022 року № 273, від 30 грудня 2022 року № 282, від 12 січня 2023 року № 9, якими на зазначені в наказах періоди часу скорочувалась тривалість робочого тижня для окремих працівників підприємства та відділів. Підставами для видання наказів та скорочення тривалості робочого часу зазначено введення військового стану в Україні відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 04/2022 та тяжкий фінансовий стан підприємства.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, будучи допитаною як свідок під час розгляду справи судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 пояснила, що працювала на посаді головного економіста КП «ВУКГ» з жовтня 2021 року, виконувала роботу згідно своїх посадових обов`язків, а також виконувала завдання, доручені їй директором, на день свого звільнення керувала сьома напрямками діяльності підприємства, обсяг її роботи не змінювався, з посадовою інструкцією головного економіста вона не ознайомлювалася, з питання працевлаштування на іншу посаду до КП «ВУКГ» не зверталась.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 31 КЗпП України передбачено, що роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

У постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі № 215/2330/19, від 11 травня 2021 року в справі № 317/182/19-ц, від 14 вересня 2022 року в справі № 317/181/19 викладено правовий висновок, що зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Про визначену ч. 3 ст. 32 КЗпП України зміну істотних умов праці та, відповідно, припинення трудового договору за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можливо стверджувати тоді, коли посада працівника не скорочується, а лише змінюються істотні умови праці за цією посадою.

Частинами третьою та четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 582/1001/15-ц.

Доцільність запровадження відповідачем вищенаведених змін в організації виробництва і праці, а також право відповідача на запровадження таких змін передбачено статями 42, 44 Господарського кодексу України (далі - ГК України), якими визначено, що суб`єктам підприємницької діяльності надано право самостійно визначати порядок залучення та використання матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів (в тому числі і трудових), самостійно встановлювати та змінювати організацію виробництва і праці.

Відповідно до частини першої статті 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною першою статті 64 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя статті 64 ГК України).

Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України (ч. 1 ст. 6 ГК України).

За пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України № 2136-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

За частиною другою статті 3 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Таким чином, працівники можуть бути попереджені про зміну істотних умов праці відразу після прийняття роботодавцем рішення про таку зміну, але не пізніше допуску до роботи зі зміненими умовами праці.

Цей Закон діє у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (пункт 3 Прикінцевих положень Закону України № 2136-ІХ).

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 18 березня 2022 року № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 22 квітня 2022 року № 2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Апеляційний суд зауважує, що відповідно до ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності достатніх доказів на підтвердження наявності змін в організації виробництва і праці в КП «ВУКГ», які слугували б підставою для зміни істотних умов праці, а також запровадження таких змін лише відносно позивача, є необґрунтованими.

Відповідач був вправі впроваджувати будь-які зміни в організації виробництва і праці як в цілому по підприємству, так і в окремих підрозділах, або по відношенню до окремих працівників, які вважає за доцільне для покращення ефективності своєї діяльності (постанови Верховного Суду від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22, від 06 грудня 2023 року в справі № 581/400/23).

Крім того, ч. 4 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) визначається роботодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що наказами КП «ВУКГ» на підставі ч. 3 ст. 32 КЗпП України впродовж 2022 року та на початку 2023 року систематично впроваджувалося скорочення робочого часу, позмінні графіки на окремі періоди як для визначених в наказах відділів, так і для окремих працівників в зв`язку з введенням військового стану в Україні та тяжким фінансовим станом підприємства з оплатою відповідно до відпрацьованого часу.

Судом встановлено, що виробнича необхідність зміни істотних умов праці головному економісту ОСОБА_1 встановлена підприємством на підставі службової записки головного інженера від 31 січня 2023 року про зниження кількості звернень, що потребують проведення економічних розрахунків та встановлення цін і тарифів на послуги підприємства, надання вказівки головному бухгалтеру на проведення внутрішнього аналізу обсягів робіт та виконання виробничих завдань підпорядкованим персоналом, наказу директора підприємства від 31 січня 2023 року щодо надання пропозицій про заходи для оптимізації виробничих процесів та використання робочого часу підлеглим персоналом, за результатами проведеного аналізу виробничих завдань, поточного обсягу роботи на посадах та схеми взаємодії з іншими структурними підрозділами у фінансово-економічному відділі.

Встановлюючи ОСОБА_1 на підставі наданих уповноваженою особою пропозицій новий режим роботи, а саме робочі дні: понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця з 09:00 до 11:00, відповідачем враховано завантаженість роботи позивача протягом робочого часу, індивідуальні показники, орієнтовний графік звернень, періоди отримання завдань з практики роботи, час, необхідний для обробки інформації, проведення розрахунків та потрібний термін для одержання результатів за поставленими задачами.

Згідно витягу із штатного розпису КП «ВУКГ», затвердженого 22 вересня 2022 року наказом № 25-1, у відділі наявні такі посади: головний бухгалтер, заступник головного бухгалтера, головний економіст, провідний економіст, фахівець з публічних закупівель, бухгалтер, завідувач складу (а. с. 68).

Відтак, змінивши істотні умови праці, відповідач залишив в штатному розписі посаду головного економіста фінансово-економічного відділу, яку обіймала позивач, при цьому змінилися лише умови праці щодо тривалості робочого часу.

Отже, дії відповідача щодо зміни в організації виробництва та праці були обґрунтованими та документально оформленими.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що єдиним доказом на підтвердження змін в організації виробництва і праці є службова записка головного бухгалтера ОСОБА_3 від 20 лютого 2023 року, на підставі якої позивачу було встановлено новий робочий графік.

Судом встановлено, що внаслідок проведеної оптимізації організаційної структури КП «ВУКГ», скорочення окремих робіт, зокрема столярного і віночного цеху (припинення виробництва та переведення працівників цих підрозділів), зменшення обсягів окремих робіт та виробничих процесів, на підставі проведеного на підставі наказу керівника підприємства аналізу виробничих завдань, поточного обсягу роботи на посадах, позивачу ОСОБА_1 запропоновано нову тривалість робочого тижня, яка підлягала зміні з наступного дня після видачі наказу 22 лютого 2023 року, з чим вона не погодилась, про що нею здійснено відповідний запис у наказі про зміну істотних умов праці від 21 лютого 2023 року, тому вказані дії позивача свідчать про відсутність її згоди на продовження трудових відносин з відповідачем з 22 лютого 2023 року в нових умовах праці.

Крім того, відповідачем складено акт від 21 лютого 2023 року про відмову від роботи згідно змінених істотних умов праці, за змістом якого ОСОБА_1 , якій в кабінеті директора було запропоновано ознайомитись з наказом від 21 лютого 2023 року № 40 про зміни істотних умов праці та засвідчити факт ознайомлення особистим підписом, заслухавши зміст наказу, повідомила, що відмовляється працювати на посаді згідно змінених умов праці з 22 лютого 2023 року (а. с. 46).

Таким чином, суд першої інстанції за наявних у справі доказів правильно встановив відсутність згоди позивача на продовження трудових відносин з відповідачем з 22 лютого 2023 року в нових умовах праці.

Ураховуючи наведене, а також встановлений факт відмови позивача від продовження роботи у нових умовах праці на тій же посаді, але з іншим режимом роботи, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову є законним та обґрунтованим.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 2, п. 4 ч. 5 ст. 13 ЦПК України відмовив позивачу у сприянні встановлення обставин щодо змін в організації виробництва і праці на підставі об`єктивних джерел, відмовивши в задоволенні клопотання про витребування документації підприємства, а також про допит в якості свідка головного бухгалтера ОСОБА_3 , з метою з`ясування обставин проведеною нею аналізу діяльності ОСОБА_1 , враховуючи наступне.

Так, судом першої інстанції розглянуто клопотання позивача про витребування доказів відповідно до положень ст. 84 ЦПК України та частково його задоволено ухвалою від 11 липня 2023 року в частині витребування у КП «ВУКГ» інформацію про наявність вакантних посад майстра ритуального відділу, провідного фахівця відділу поводження з побутовими відходами, майстра служби благоустрою станом на 21 лютого 2023 року, а також документ, яким встановлений режим робочого часу КП «ВУКГ» (а. с. 88 - 89).

В частині витребування інших доказів (журнал реєстрації внутрішнього документообігу КП «ВУКГ» (службові, доповідні записки тощо), починаючи з 01 січня 2023 року; журнал реєстрації та обліку укладених КП «ВУКГ» договорів пайової участі за 2021-2022 роки; накази про створення комісій КП «ВУКГ» (інвентаризаційних, на списання основних засобів, малоцінних предметів, сировини та матеріалів, палива тощо) та щомісячних актів про результати роботи цих комісій за цими напрямками; чинний статут КП «ВУКГ» зі всіма додатками до нього; фінансові плани КП «ВУКГ» на 2022 та 2023 роки; фінансові звіти КП «ВУКГ» за 2021 та 2022 роки з супровідними листами із зазначенням виконавця; штатний розпис КП «ВУКГ» з додатками за 2021 та 2022 роки з супровідними листами із зазначенням виконавця; інформація про кількість договорів, укладених КП «ВУКГ» на підставі наданих головним економістом калькуляцій на виконані послуги за заявами (листами) замовників (роботи з благоустрою при демонтажі автозупинок, про надання послуг до проведення Дня села, Дня молоді, ярмарки, виставки, фестивалі, інші святкові заходи тощо) за 2021 та 2022 роки; інформація про те, які нові види економічної діяльності були відкриті КП «ВУКГ» у 2022 та 2023 роках; інформація про кількість автотранспортних засобів в КП «ВУКГ» станом на 01 січня 2022 року та станом на 21 лютого 2023 року) судом першої інстанції в задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав, що вони не стосуються предмета доказування і є неналежними доказами згідно ст. 77 ЦПК України.

Разом із тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не просила апеляційний суд витребувати зазначені докази, дослідити їх та надати їм оцінку, а також не зверталась з клопотанням про допит свідка, заявленим після початку розгляду справи по суті, в задоволенні якого їй було відмовлено ухвалою від 13 жовтня 2023 року, занесеною до протоколу судового засідання.

Судом першої інстанції надано правильної правової оцінки доводам позивача про те, що її звільнення відбулось в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України без пропонування вакантних посад, які існували на підприємстві, з огляду на те, що така процедура звільнення має бути дотримана роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, в той час як звільнення позивача відбулось на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, з урахуванням висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц, згідно яких, звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору, яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року в справі № 6-491цс15, від 25 травня 2016 року в справі № 6-3048цс15, від 09 серпня 2017 року в справі № 6-1264цс17, оскільки вони зроблені у справах про поновлення на роботі позивачів, звільнених на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто з іншої підстави.

Доводи позивача, що ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не містить умови про те, що вона може застосовуватись виключно у випадку звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та охоплює всі випадки звільнення, які не пов`язані з ініціативою працівника, та які пов`язані зі змінами в організації виробництва і праці, відхиляються апеляційним судом, оскільки ґрунтуються не на вимогах закону, а на їх особистій помилковій інтерпретації позивачем у вигідному для себе контексті.

Не підтверджені будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом як безпідставні доводи апеляційної скарги, що в діях відповідача по відношенню до позивача вбачаються ознаки порушення принципу добросовісності в трудовому праві, оскільки суттєві зміни її істотних умов праці, як скорочення часу з 8 годин до 2 годин без проведення перевірки, принаймні, службової документації, впроваджена на підприємстві тільки відносно неї, свідчить про упереджене ставлення з боку нового керівника до її персони, особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для неї ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу КП «Виробниче управління комунального господарства» від 21 лютого 2023 року № 23-к та похідних вимог про поновлення її на посаді головного економіста фінансово-економічного відділу КП «Виробниче управління комунального господарства» з 22 лютого 2023 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в частині додаткового рішення від 24 травня 2023 року, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року в даній справі питання стягнення витрат на правничу допомогу не вирішувалось.

Частково задовольняючи заяву представника відповідача КП «ВУКГ» - Сацика Р.В. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 15000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що відображена у наданих відповідачем доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної роботи (наданих послуг) при підготовці відзиву на позовну заяву, письмових пояснень та участі у судових засіданнях відповідає критерію розумності.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву відповідач КП «ВУКГ» повідомив, що 21 квітня 2023 року ним укладено договір про надання правової допомоги № 900 з Адвокатським бюро «Романа Сацика», і ним вже понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн. за складання даного відзиву, докази на понесення яких будуть надані суду (а. с. 30 - 36).

На а. с. 47 - 51 наявна копія договору про надання юридичних послуг № 900 від 21 квітня 2023 року, укладеного Адвокатським бюро «Романа Сацика» з КП «ВУКГ», за умовами якого замовник доручає, а адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу за кодом ДК 021:20-8 Послуги з юридичного консультування та юридичного представництва в обсязі та на умовах, передбачених даним договором та додатками до нього. Згідно п. 4.1, 4.2 договору сторони дійшли згоди, що надання адвокатським бюро послуг, обумовлених п. 1.1 договору, замовник сплачує адвокатському бюро грошову винагороду, яка включає в себе, в тому числі, витрати, пов`язані зі збором доказів, підготовкою справи до розгляду, оплатою вартості послуг помічника адвоката, розмір якої визначений в додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною цього договору. Сплата винагороди здійснюється замовником протягом 5 робочих днів з моменту отримання актів про надані юридичні послуги, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок адвокатського бюро або в готівковому порядку. Згідно п. 4.5, 4.9 договору, за результатами надання юридичної допомоги складається акт про надання правової допомоги, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатським бюро юридичної допомоги і її вартість. Акт надсилається замовнику адвокатським бюро факсимільним зв`язком, шляхом його направлення на електронну пошту, вказану замовником в договорі або поштою. В акті, зазначеному в п. 4.2, 4.5 договору сторони можуть визначити інший порядок оплати та/чи вартість правової допомоги. В цьому випадку сторони керуються умовами акту та додатку № 1 до договору.

Згідно додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 21 квітня 2023 року, Адвокатським бюро «Романа Сацика» та КП «ВУКГ» погоджено розмір грошової винагороди за договором, в тому числі: консультація клієнта - 1000 грн., 1 год., вивчення матеріалів справи, з`ясування обставин справи, підготовка правової позиції та тактики захисту клієнта - 1000 грн., 1 год., адвокатський запит - від 1000 грн. (1 год.), підготовка та складання претензії - 1000 грн., 1 год., підготовка та складання позовної заяви - 1000 грн., 1 год., підготовка та складання позовної заяви - 1000 грн., 1 год., підготовка та складання апеляційної, касаційної скарги, відзиву, заперечення проти апеляційної, касаційної скарги - 1000 грн., 1 год., клопотання, заява стосовно процесуальних питань, які виникають під час судового розгляду - 1000 грн., 1 год., представництво інтересів клієнта (в судовому засіданні, органах/установах) - 2000 грн., 1 год. (а. с. 52).

Згідно детального опису робіт (наданих послуг) від 28 квітня 2023 року, адвокатським бюро «Романа Сацика» виконано за договором про надання правової допомоги № 900 від 21 квітня 2023 року наступну роботу: підготовка та складання відзиву на позовну заяву - 6000 грн. (6 год.), всього виконано робіт на загальну суму 6000 грн. (а. с. 53).

Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат від 28 квітня 2023 року, відповідач КП «ВУКГ» понесло судові витрати у вигляді підготовки та складання відзиву на позовну заяву 6000 грн. (6 год.), крім цього, очікує понести витрати на професійну правничу допомогу за представництво інтересів в судовому засіданні орієнтовно в розмірі 6000 грн. за представництво інтересів в 3 судових засіданнях (2000 грн. за кожне судове засідання) (а. с. 54).

18 жовтня 2023 року представником відповідача Сациком Р.В. подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 123).

До заяви про ухвалення додаткового рішення додано копії актів про надані послуги, укладених Адвокатським бюро «Романа Сацика» та КП «ВУКГ»: № 1 від 28 квітня 2023 року, за яким виконавець виконав за договором, а замовник прийняв наступні послуги: відзив на позовну заяву у справі № 359/2610/23 - 6000 грн., замовник не має претензій до виконавця стосовно наданих послуг (а. с. 126), № 2 від 28 липня 2023 року, за яким виконавець виконав за договором, а замовник прийняв наступні послуги: пояснення у справі № 359/2610/23 - 3000 грн. (3 год.), участь в судовому засіданні по справі № 359/2610/23 від 11 липня 2023 року - 2000 грн., сторони погоджуються, що до сплати належить 5000 грн. (а. с. 127), № 4 від 31 серпня 2023 року, за яким виконавець виконав за договором, а замовник прийняв наступні послуги: участь в судовому засіданні по справі № 359/2610/23 від 31 серпня 2023 року - 2000 грн., сторони погоджуються, що до сплати належить 2000 грн. (а. с. 128), № 6 від 13 жовтня 2023 року, за яким виконавець виконав за договором, а замовник прийняв наступні послуги: участь в судовому засіданні по справі № 359/2610/23 від 13 жовтня 2023 року - 2000 грн., підготування заяви про стягнення витрат на правову допомогу по справі № 359/2610/23 - 2000 грн., сторони погоджуються, що до сплати належить 4000 грн. (а. с. 129), детальний опис робіт (наданих послуг), складений 13 жовтня 2023 року, згідно якого адвокатським бюро «Романа Сацика» виконано за договором про надання правової допомоги № 900 від 21 квітня 2023 року наступну роботу: відзив на позовну заяву в справі № 359/2610/23 - 6000 грн., пояснення у справі - 3000 грн., участь в трьох судових засіданнях - по 2000 грн., всього виконано робіт на загальну суму 17000 грн. (а. с. 130).

Також представником відповідача було долучено копії платіжних інструкцій, якими КП «ВУКГ» було сплачено на користь Адвокатського бюро «Романа Сацика» 17000 грн. (а. с. 138 - 141).

Позивачем було подано клопотання про відмову в задоволенні заяви про розподіл судових витрат, обґрунтоване тим, що в договорі та додатках до нього не зазначено, що допомога надається саме в справі, що розглядається в цьому провадженні, отже відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу в будь-якому розмірі.

У разі, якщо суд не прийме до уваги вищезазначене і дійде висновку про задоволення вказаної заяви, вказувала, що сума в розмірі 15000 грн. є необґрунтованою. Наводила судову практику ЄСПЛ, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду в справі № 905/1795/18 та № 922/2685/19, № 922/3812/19, № 910/15944/17, вказувала, що справа не є складною, її правовідносини регулюються лише декількома статтями КЗпП України, а тому сплата за написання пов`язаних між собою відзиву на позов та пояснень у справі у загальному розмірі 9000 грн. є необґрунтованими, неспівмірними та нерозумними. В описі робіт (наданих послуг) йдеться про три судові засідання, за кожне з яких передбачена плата в розмірі 2000 грн. Фактично обсяг наданих послуг у кожному судовому засіданні суттєво відрізняється, тому витрати в однаковому розмірі за ці три засідання є необґрунтованими, неспівмірними і нерозумними. Також просила слід взяти до уваги її фінансовий стан, оскільки вона залишилась без роботи, а отже і заробітної плати (а. с. 145 - 147).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року № 910/23210/17 зазначив, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а у разі наявності заперечень позивача щодо співрозмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що в договорі № 900 від 21 квітня 2023 року не зазначено, що допомога надається саме у справі, що розглядається в цьому провадженні (№ 359/2610/23), тому витрати не підлягають відшкодуванню, з огляду на те, що з матеріалів справи беззаперечно вбачається, що відповідачу в даній справі була надана правнича допомога Адвокатського бюро «Романа Сацика», адвокатом складались процесуальні документи і здійснювалось представництво в судових засіданнях, при цьому в актах про надані послуги, складені адвокатським бюро та відповідачем, наявні посилання на договір № 900 від 21 квітня 2023 року та зазначено, що правнича допомога надавалась в справі № 359/2610/23.

Заперечення позивача проти задоволення заяви про стягнення з неї витрат на правничу допомогу в будь-якому розмірі суперечать основним засадам цивільного судочинства щодо відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що витрати, зазначені в детальному описі робіт, за складання відзиву на позовну заяву, пояснень у справі, участь в трьох судових засіданнях підлягали відшкодуванню, оскільки вони відповідають критерію необхідності.

Позивачем в апеляційній скарзі викладено власну суб`єктивну оцінку щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу в частині розміру правничої допомоги за складання відзиву на позов та пояснень у справі в загальному розмірі 9000 грн., однак не доведено, що розмір адвокатських витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про надмірність і нерозумність витрат в однаковому розмірі 2000 грн. за три судові засідання, на одному з яких були розглянуті лише клопотання, друге судове засідання було відкладене, і лише на третьому було проведено розгляд справи по суті, є неспроможними, зважаючи на те, що час, витрачений адвокатом на участь у судових засіданнях, включає також і час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередньо участь у судових засіданнях. Оскільки представник відповідача прийняв участь в трьох судових засіданнях, які фактично відбулися, вартість його участі в розмірі 2000 грн. за кожне засідання є співмірною із реальним обсягом наданих послуг та виконаних робіт.

Є необґрунтованими і не можуть бути прийняті апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано майновий стан позивача, яка не отримує заробітну плату, оскільки сам по собі факт звільнення не позбавляє позивача права та можливості отримувати інші доходи. При цьому документом, який відображає всю суму доходу може бути, зокрема, довідка про суми виплачених доходів та утриманих податків, яка формується на підставі відомостей, що містяться у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, однак таких доказів ОСОБА_1 надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні та додатковому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2023 року та додаткове рішення від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.