Справа № 206/2129/22
Провадження № 2-п/206/8/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2024 м.Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Нестеренко Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Масюкової К.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Грицай В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м. Дніпро заяву представника АТ КБ «Приватбанк» Істамової І.В. про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження нерухомого майна, скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та скасування запису у Державному реєстрі іпотек, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Самарського районного суду міста Дніпропетровська перебувала справа за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження нерухомого майна, скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та скасування запису у Державному реєстрі іпотек.

Заочним рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18.01.2024 позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження нерухомого майна, скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та скасування запису у Державному реєстрі іпотек задоволено.

Додатковим рішенням Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26.01.2024 доповнено рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18.01.2024.

07.03.2024 на адресу суду надійшла заява про перегляд заочного рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18.01.2024 та додаткового рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 26.01.2024. Заява мотивована тим, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2024 року та додаткове рішення Самарчького районного суду м.Дніпропетровська від 26.01.2024 року задоволено позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження нерухомого майна, скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та скасування запису у Державному реєстрі іпотек. АТ КБ ПРИВАТБАНК не згоден із зазначеним рішенням, оскільки вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неправильно застосовані норми матеріального права, судом не надано належної оцінки доводам і запереченням сторін.

1. Строк подання заяви про перегляд заочного рішення

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 284 ЦПК України, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в своїй постанові від 02.08.2021 по справі №914/1191/20 роз`яснив особливості належного вручення копії судового рішення учасникам справи.

У цій справі перед Верховним Судом постало питання, з якого моменту сторона може вважатися ознайомленою з повним текстом судового рішення, якщо в матеріалах справи відсутні докази вручення стороні рішення в порядку, передбаченому ст. 242 ГПК: з дати направлення судового рішення на електронну адресу сторони (її представника); з дати публікації такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень; з дати ознайомлення сторони (її представника) з матеріалами справи.

Верховний Суд погодився з позивачем, який стверджував, що в матеріалах справи відсутні докази вручення копії повного тексту оскаржуваного рішення позивачу, надсилання копії такого рішення на електронну адресу представника позивача не відповідає вимогам чинного процесуального законодавства щодо порядку' надсилання судових рішень, оприлюднення судового рішення в ЄДРСР не скасовує обов`язку суду видати (надіслати) копії судових рішень учасникам справи.

Стосовно порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Щодо неявки Відповідача у судове засідання. Суд розглянув справу без належного повідомлення представника відповідача. Суд повинен був відкласти справу у випадку неявки однієї із сторін, якщо немає відомостей про вручення їм судових повісток.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 128 ЦПК України, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка- повідомлення завчасно.

Повідомлення про слухання справи відповідачем та/або представником відповідача отримано не було, в матеріалах справи ВІДСУТНІ будь-які належні докази про вручення повідомлення про розгляд справи відповідачу.

Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Повідомлення про слухання справи №201/3575/22, на адресу відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вул. Грушевського, 1д, м. Київ 01001, судом не направлялося й відповідачем отримано не було, неналежне повідомлення представника відповідача стало причиною неподання до суду відзиву на позовну заяву та інших доказів що мають істотне значення для об`єктивного та правильного вирішення спору.

Оскільки рішення було обгрунтоване лише на вимогах та доводах позивача, то в такому разі має місце порушення прав сторони по справі і тому можливо говорити про неповноту судового рішення та підстави для його скасування.

Вважають, що є всі законні підстави для скасування заочного рішення, так як Відповідач не мав змоги надати заперечення по справі, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення суду не відповідає вимогам щодо законності й обгрунтованості, що є підставою для його скасування із передачею справи до розгляду в загальному порядку.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосудця.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги : вимога «змагальності» роцесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26 травня 1988 р., номер заяви 10563/83, пп. 24-33); право на ефективну участь (Т. та V. проти Сполученого Королівства. 16 грудня 1999 р., номер заяв 24724/94; 24888/94, пп. 83-89).

Звертаючись із заявою про перегляд заочного рішення, відповідач вважає заочне рішення неправильним на підставі того, що суд не зміг оцінити пояснення та докази, які могли бути надані в разі особистої присутності в залі судового засідання та особистого захисту його прав.

Заперечення проти вимог позивача.

02.08.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (у подальшому змінило назву на AT КБ«Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір DNL0GF62245195. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором DNL0GF62245195 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року.

19.02.2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк» відступив право вимоги за кредитним договором DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року та договором іпотеки №DNF0GF62245195 від 02.08.2005 року на користь «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 ПІ-ЕЛ-СІ».

14.04.2016 року «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» відступив зворотно право вимоги за вищевказаними договорами AT КБ «ПриватБанк».

При зверненні з позовом про визнання зобов`язання виконаним за кредитним договором на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 906/1130/17.

Обставина повного припинення зобов`язань за кредитним договором має бути доведена в розрізі кожного зобов`язання позичальника, у тому числі щодо основної суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами та іншими обов`язковими платежами, передбаченими укладеними між сторонами кредитним договором та додатковими угодами до нього.

Позивач, звертаючись із подібного роду позовними вимогами, має надати суду, окрім підтверджуючих документів, розрахунок своїх зобов`язань, аби суд міг встановити хронологію видачі і погашення кожного виду зобов`язань.

Оскільки позивач не надав розрахунку своїх зобов`язань по основній заборгованості, відсоткам, пені та не надав підверджуючих документів щодо виконання своїх зобов`язань у розрізі складових частин, а саме: тіло, проценти, пеня, комісія, неможливо встановити чи виконанні позивачем зобов`язання по кредитному договору у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.599, ч.З ст.1049 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином, а позика/кредит вважається повернутою в момент зарахування грошової суми на банківський рахунок позикодавця або в разі реального повернення йому коштів.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати основного зобов`язання, процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджувадли повне фактичне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.

Щодо визнання договору іпотеки припиненим, зазначаємо наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Відповідно до частини першої статті 509, статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Згідно із правовою позицією, встановленою Верховним Судом при розгляді справи № 6-939цс15, припинення зобов`язання можливе за умови його належного виконання проведено належним чином.

Таким чином, в даному випадку відсутній факт належного виконання зобов`язання за кредитним договором № DNL0GF62245195, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для визнання договору іпотеки припиненим.

Крім того, є безпідставним посилання позивача на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/16665/16-ц, оскільки в рішенні судом не зроблено обгрунтуваних висновків щодо виписки по кредитному договору, погашення заборгованості по кредитному договору та справа розглядалась з предметом позову про визнання положень кредитного договору недійсним, що свідчить про те, що справа № 201/16665/16-ц не має преюдиційного значення для вирішення даної справи.

Але в справі № 201/16665/16-ц судом зроблено важливий висновок з приводу зловживання своїми процесуальними правами зі сторони позивача ОСОБА_1 та представника позивача та поданий позов спрямований на умисне невиконання умов кредитного договору DNL0GF62245195 від 02.08.2005 та як наслідок, уникнення від цивільної відповідальності позивача.

Щодо уступки прав вимоги за оспорюваним кредитним договором банком юкрейн Мортгейдж Лоун Фінанс №1 пі-ел-сі з місцезнаходженням Лондон. Великобританія. зазначаємо наступне.

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У ч.І ст.517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. А в ч.2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише мас право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплатив заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, вона підлягає стягнення на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 р. по справі №6-979 цс 5, яка згідно зі ст.360-7 ІІПК України є обов`язковою для судів.

На думку представника відповідача також, є помилковими твердження позивача з приводу того, що ОСОБА_3 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, а саме нараховувати та стягувати проценти і комісії відповідно до Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

Відступлення права вимоги - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом передання особою своїх прав іншій особі за правочином (пункт 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

За укладеним сторонами договором відбулось передання права вимоги за кредитним договором, який забезпечено іпотекою.

Правочин щодо заміни кредитора в зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 513, стаття 514 ЦК України).

За змістом частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора відбувається без погодження боржника, оскільки така заміна не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків, не погіршує його становища та не впливає на його інтереси.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е)вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України). Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18).

Таким чином, у правовідносинах між АТ КБ ПриватБанк та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Фінанс № 1 пі-ел-сі відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами договорів (від 19 лютого 2007 року та від 14 квітня 2016 року) не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірних договорів не містить посилань на їх платність; факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджується жодними доказами, оскільки сума переданої за спірним договором вимоги дорівнює сумі, що підлягає сплаті за договором як оплата такої вимоги.

Таким чином, договір від 14 квітня 2016 року, укладений між компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Фінанс №1 пі-ел-сі та АТ КБ ПриватБанк та договір від 19 лютого 2007 року, укладений між АТ КБ ПриватБанк та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Фінанс № 1 пі-ел-сі, є договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, фінансовими послугами вважаються послуги, зокрема з факторингу.

Оскільки, між АТ КБ ПриватБанк та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Фінанс № 1 пі-ел-сі укладено договір відступлення прав вимог (цесія), а не договір факторингу, то підстави для застосування положень Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг відсутні.

Крім того, за приписами статті 5 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів цесії.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 03.02.2021 р. по справі №161/1388/17. яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору.

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14- 626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин позовні вимоги про визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненими не підлягають задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 61-2882св19), від 11 серпня 2021 року7 у справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21), від 03 серпня 2022 року у справі № 441/156/20 (провадження № 61-20666св21).

Щодо витрат на правову допомогу

У відповідності зі ст. 133 ч.3 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.

Згідно зі ст. 137 ч.2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обгрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття ЗО Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від

30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження обставин щодо понесення судових витрат на правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Окрім того, при вирішенні питання про розмір суми, яка підлягає відшкодуванню стороні за послуги адвоката, мас бути врахована як ціна позову, яку вказав позивач у позовній заяві, так і критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

При цьому, розмір відшкодування названих витрат, крім судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. за таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, піни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Тобто, при стягненні вищевказаних судових витрат суд повинен врахувати, характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, необхідний і фактично наданий обсяг правової допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості.

Представник вдповідача звертає увагу суду на те, що обсяг матеріалів справи не є значним - один том, і справа не відноситься до справ значної складності.

Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) стосовно того, що рівень складності справи не вимагав значного обсягу правничої допомоги, в тому числі такого обсягу часу, який зазначений адвокатом в акті виконаних робіт як витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг). ... Зважаючи на конкретні обставини справи, принцип змагальності сторін та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме їх дійсність, необхідність та розумність їх розміру, ураховуючи складність справи та фінансовий стан її учасників, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про зменшення судових витрат на правничу допомогу..;

- Верховного Суду, викладеній у постанові від 19.11.2020 р. у справі № 734/2313/17, в яких вказано наступне: Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов 'язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обгрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката. якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, шо розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, с завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Схожі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 2 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження N0 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).

Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, шо розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору. зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Тобто, при стягненні вищевказаних судових витрат суд повинен врахувати, характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, необхідний і фактично наданий обсяг правової допомоги, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості.

При встановленні розміру гонорару відповідно до ч.З ст.30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Суд з урахуванням обставин і складності справи повинен надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу. за результатами чого, надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально (без надання оцінки доказам та аргументам) задовольнити вимогу щодо компенсації таких витрат на користь позивача за рахунок відповідача.

Отже, на думку представника відповідача, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обгрунтованою.

Відповідно до ч. 3 ст. 287 ЦПК України, У результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Підсумовуючи викладене, є очевидним, що заочне рішення у справі підлягає скасуванню з призначенням справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження через вищевикладені порушення норм процесуального закону та відсутність одночасного існування умов визначених ч. 1 стю 280 ЦПК України.

З огляду на викладене, представник відповідача, просила розглянути заяву Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровска від 18.01.2024 р.. Скасувати заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровска від 18.01.2024 р. та додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровска від 26.01,2024року та призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Не погодившись із вказаною заявою представником позивача, подано заперечення, які мотивовані тим, що У провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває заява акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2024 року.

Розгляд заяви призначено на 20.03.2024 року на 14 год. 00 хв.

Відповідно до ч.1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до Листа Верховного Суду України «Про практику ухвалення та перегляду судами заочних рішень у цивільних справах» від 1 травня 2007 р. правильною є практика тих судів, які скасовують заочне рішення лише за наявності двох підстав, визначених у ст. 232 ЦПК, зокрема, якщо буде встановлено, що відповідач, який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Тобто для оскарження заочного рішення необхідно дві обставини:

1. неявка по поважним причинам;

2. докази, на які заявник посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В заяві про перегляд заочного рішення представник відповідача не повідомила та не послалася на жодні докази, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, навпаки заява зводиться до переоцінки доказів наданих позивачем, яким суд вже дав свою оцінку. Окрім того крім шаблонних тверджень, що не мають жодного відношення до справи, заява про перегляд заочного рішення не містить та лише свідчить про незацікавленність у участі по справі відповідачем.

Натомість відповідач взагалі не цікавився даною справою, а його дії прямо спрямовані на затягування розгляду даного провадження через явну та однозначну позицію судів усіх ланок за аналогічними правовідносинами.

Як свідчать матеріали справи, відповідач через представників приймав участь у судових засіданнях, подавав пояснення та заперечення щодо позовних вимог під час головування судді Черткової Н.І. Лише із трагічних обставин суд не встиг прийняти рішення.

Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» повідомлялось про день та час розгляду позову шляхом направлення відповідних повідомлень на офіційну електронну адресу - Електронний кабінет в ЄСІТС та поштову адресу відповідача.

Доказів поважності причин неявки для розгляду справи по суті представником відповідача надано не було.

Отже відповідач не був позбавлений можливості приймати участь у судових засіданнях.

18 жовтня 2023 року набрали чинності норми Закону 3200-IX про обов`язкову реєстрацію електронних кабінетів у ЄСІТС для обміну процесуальними документами із судом. Йдеться про зміни до ГПК, ЦПК та КАСУ.

Таким чином відповідач, юридична особа державної форми власності має відповідний електронний кабінет у ЄСІТС для обміну процесуальними документами і твердження представника відповідача про необізнаність про дану справу є не чим іншим, як спробою прямого обману суду, за що, доречі, передбачена відповідальність.

У статті 17 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року зазначено, що зловживання правом визначається як діяльність або дії, спрямовані на скасування прав і свобод, визнаних у Конвенції, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

При цьому, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці розуміє таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності.

Тобто, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Таким чином, зловживання процесуальними правами, в тій чи іншій мірі, має бути спрямоване на перешкоджання реалізації захисту порушеного права. Порушниками, які можуть зловживати своїми процесуальними правами, можуть бути особи, які беруть участь у справі, інші учасники процесу, оскільки кожен з них наділений відповідними процесуальними правами і обов`язками та відповідно може впливати на хід розгляду справи.

В черговий раз відповідач посилається на відсутність розрахунку з боку відповідача та недоведеність вимог позивача.

Слід зауважити, що якби представник відповідача, що підписав заяву про перегляд заочного рішення був знайомий із позовною заявою, яка містить і математичний розрахунок обгрунтованності вимог позивача(який виконано на підставі розрахунку відповідача щодо надходження грошових коштів від ОСОБА_1 у рахунок погашення крединої заборгованності) так і інші аргументи, зокрема посилання на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2022 року по справі № 206/346/16-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, яке має в даному випадку преюдиційне значення.

Представник позивача вважає, що слід звернути увагу на наступному.

02.08.2005 року ЗАТ КБ «Приватбанк»(у подальшому змінило назву на АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір DNL0GF62245195.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором DNL0GF62245195 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року, що було посвідчено нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. 02 серпня 2005 року та зареєстровано в реєстрі за №3308.

У відповідності до п.6 договору іпотеки № DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно , а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 52,4кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 , власником якої є позивач.

На виконання вимог договору іпотеки №DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. внесено запис про іпотеку, внесений до Державного реєстру іпотек, реєстраційний номер 2355189 від 05.09.2005 року на підставі договору іпотеки №DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року.

Крім того приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. внесено запис про державну реєстрацію заборони на нерухоме майно № 2248968 від 02.08.2005 року, внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі договору іпотеки №DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року, об`єкт обтяження - квартира за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН 4735896.

Також 02.08.2005 року кредитором було вилучено у позивача оригінали правовстановлюючих документів на двокімнатну квартиру загальною площею 52,4кв.м., житловою площею 29,1 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 , а саме договір купівлі-продажу квартири від 02.08.2005 року, зареєстрований в реєстрі за №3306 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М. та технічний паспорт.

19.02.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» відступив право вимоги за кредитним договором DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року та договором іпотеки № DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року на користь «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файнес № 1 ПІ-ЕЛ-СІ».

14.04.2016 року «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» відступив зворотно право вимоги за вищевказаними договорами ПАТ КБ «ПриватБанк».

У зв`язку із відступленням права вимоги за договором іпотеки № DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року на користь АТ КБ «Приватбанк» приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каримовою Неллею Сабіровною внесено ще один запис про іпотеку 44342981(спеціальний розділ), внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60798986 від 06.10.2021 року на підставі договору іпотеки №DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року.

У відповідності до матеріалів справи №201/16665/16-ц, що перебували на розгляді у Самарському районному суді м. Дніпропетровська за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_4 про визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів, згідно до наявної виписки, що була надана АТ КБ «Приватбанк» переуступка боргу за кредитним договором DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року та договором іпотеки № DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року на користь « ОСОБА_3 № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» відбулась19.02.2007 року за 22 483,09 доларів США, у тому числі 131,92 доларів США; 1419,14 доларів США; 3041,58 доларів США; 17890,45 доларів США.

Згідно до тієї ж виписки кошти, які сплачувалися ОСОБА_1 протягом періоду з 19.02.2007 року по 14.04.2016 року зараховувались окремо: на погашення тіла кредиту, погашення процентів, сплати комісії та сплати пені з вказівкою на призначення платежу як погашення заборгованості за кредитним договором від 02.08.2005 року.

14.04.2016 року були здійснені операції з призначенням платежу price acc to the RMBC repurchasе Agreement dd 14.04.2016 на суму 22 483,09 доларів США.

Фактично ОСОБА_1 ці кошти не сплачував. Отже, на кредитному рахунку 4033, який використовується Банком для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту, відображені операції, які не передбачені кредитним договором.

З аналізу висловлених сторонами доводів, визнання позивачем обставин щодо відступлення ним прав вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 , дослідження письмових доказів, існує безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між даними, які містяться у виписці з особового рахунку для зарахування коштів, спрямованих на погашення кредиту ОСОБА_1 , яка була надана позивачем, що з 19.02.2007 року по 14.04.2016 року право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 02.08.2005 року № DNL0GF62245195 не належало ПАТ КБ ПриватБанк в силу його відступлення на користь третьої особи Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ .

Відповідно до статті 4 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг фінансовими вважаються такі послуги: 1) випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; 2) довірче управління фінансовими активами; 3) діяльність з обміну валют; 4) залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; 5) фінансовий лізинг; 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; 7) надання гарантій та поручительств; 8) переказ коштів; 9) послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення; 10) професійна діяльність на ринку цінних паперів, що підлягає ліцензуванню; 11) факторинг; 11-1) адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах; 12) інші операції, які відповідають критеріям, визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону.

В силу статті 5 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Згідно статті 34 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам.

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг встановлено, що кредитна установа - фінансова установа, яка відповідно до закону має право за рахунок залучених коштів надавати фінансові кредити на власний ризик.

Фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ).

Компанія Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ" не входить до переліку фінансових установ (не є кредитною установою), унесених до Державного реєстру фінансових установ, що розміщений на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ (Ukraine Mortgage Loan Finance no. 1 plc), місцезнаходження якої: АДРЕСА_2 , Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії (PELLIPAR HOUSE, 1-st Floor, 9 Cloak Lane, London, EC4R 2RU, United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland), не є резидентом України, не має банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, отже не мала права за законодавством України здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, а саме нараховувати та стягувати проценти і комісії, наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 13.01.2020 року у справі №363/1264/15.

Новий кредитор «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» 01.03.2007 року перерахував кошти за заборгованість за кредитним договором DNL0GF62245195 від 02.08.2005 року у розмірі 24327,58 доларів США.

14.04.2016 року «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» продав ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість ОСОБА_1 за яку ПАТ КБ ПриватБанк перерахував йому 22 483,09 долари США.

За період з 19.02.2007 року по 14.04.2016 року ОСОБА_1 сплатив 27977,82 доларів США на погашення тіла кредиту, відсотків, комісії, а саме:

27,03,2007 306,34

27,04,2007 306,34

27,06,2007 306,34

26,07,2007 306,34

27,08,2007 658,62

01,10,2007 306,34

29,10,2007 306,34

03,12,2007 308

26,12,2007 306,34

28,01,2008 306,34

26,02,2008 306,34

28,03,2008 306,34

25,04,2008 306,34

26,05,2008 306,34

26,06,2008 306,34

25,07,2008 306,34

26,08,2008 306,34

25,09,2008 306,34

27,10,2008 310

01,12,2008 310

26,12,2008 310

26,01,2009 306,34

27,02,2009 200

27,02,2009 106,34

26,03,2009 306,34

27,04,2009 306,34

01,06,2009 306,34

24,06,2009 306,34

28,07,2009 306,34

20,08,2009 306,34

24,09,2009 568,14

28,10,2009 306,34

12,11,2009 48,13

27,11,2009 306,34

24,12,2009 307

29,01,2010 306,34

01,03,2010 306,34

29,03,2010 306,34

27,04,2010 306,34

26,05,2010 306,34

30,06,2010 306,34

27,07,2010 306,34

30,08,2010 308,53

27,09,2010 306,34

27,10,2010 307

01,12,2010 307

05,01,2011 306,34

25,01,2011 305,12

28,02,2011 306,34

29,03,2011 306,34

26,04,2011 306,34

30,05,2011 307

29,06,2011 306,34

29,08,2011 480

28,09,2011 459

25,10,2011 306,34

28,11,2011 306,34

26,12,2011 306,34

28,01,2012 307

27,02,2012 307

29,03,2012 307

04,05,2012 307

29,05,2012 307

02,07,2012 307

30,07,2012 307

31,08,2012 450

20,09,2012 10

28,09,2012 307

29,10,2012 307

28,11,2012 307

25,12,2012 307

28,01,2013 307

27,02,2013 307

25,03,2013 307

27,04,2013 307

28,05,2013 307

26,06,2013 307

29,07,2013 307

17,09,2013 148

31,08,2013 307

27,09,2013 307

30,10,2013 307

03,12,2013 307

30,12,2013 307

27,01,2014 307

26,02,2014 307

27,03,2014 307

28,05,2014 307

27,06,2014 307

29,10,2014 307

26,11,2014 307

Позивач ОСОБА_1 за період перебування заборгованності у компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» сплатив 27977,82 доларів США, а фактично передав ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість ОСОБА_1 у розмірі 24327,58 доларів США.

Таким чином позивач переплатив фактично 3650,24 доларів США.

Посилання відповідача на Постанову ВП ВС від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 також не є доречним, так як не стосується предмету позову та спірних правовідносин, і, як наслідок, не може буди взята до уваги. У вищезазначеній справі позивач намагався в судовому порядку вирішити питання про припинення спірних іпотечних договорів і тим самим підтвердити чинність власних договорів, тобто по суті позовні вимоги про визнання припиненими спірних договорів є вимогами про встановлення факту, не направлені на захист прав позивача та не можуть бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, отже, позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, також було зазначено про недоведення позивачем належними доказами наявності прав іпотеки на нерухоме майно через нікчемність договорів іпотеки.

13 листопада 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 594/197/19, провадження № 61-19203св19 (ЄДРСРУ № 92902690) досліджував питання щодо припинення іпотеки у зв`язку з припиненням основного зобов`язання.

Верховний суд вказує, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною першою статті 593 ЦК України передбачено, що з припиненням основного зобов`язання, забезпеченого заставою, припиняється і право застави.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Між тим, частина 1 ст. 316 ЦК України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

У разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов`язаний негайно повернути його заставодавцеві (ч. 3 ст. 593 ЦК України).

За ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За аб. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (ч. 3 ст. 17 Закону України "Про іпотеку").

У пунктах 41-43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц (провадження № 14-88цс19) зазначено, що: «іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; див. також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц)».

З припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.09.2019 у справі № 695/3790/15-ц право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена. Ефективним способом захисту порушених прав позивача має бути пред`явлення позову про визнання іпотеки такою, що припинена, оскільки щодо цього існує спір, а не визнання припиненим договору іпотеки, а також - про зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек чи шляхом припинення зобов`язання за договором.

Вказаний правовий висновок висловив Верховний Суд України ще у постанові від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14.

Даний висновок є незмінним й до цього часу, так як прямо базується на приписах ЦК України.

Посилання відповідачем на інші позиції ВС також не мають жодного відношення до предмету доказування по цій справі .

Згідно до тексту оскаржуваного заочного рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 18.01.2024 року, матеріалів справи до позову долучено договір про надання правової допомоги б/н від 20.07.2022 р., укладений між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Лігал Альянс» в особі адвоката Грицай В.О., Додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 20.07.2022 р. та квитанцію, яка свідчить про сплату фіксованого гонорару у розмірі 15 000,00 грн.

Таким чином посилання відповідача про відсутність підтверджуючих документів про оплату послуг адвоката не відповідають дійсності та спростовуються фактичними доказами по справі.

У справі № 922/376/20 ВС встановив, що посилання скаржника на те, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу правову допомогу не відповідають критеріям розумності та не є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, не підтверджені жодними доказами, а по суті є загальними фразами.

Аналогічна ситуація відбувається й у цій справі.

Окрім того, представник позивача звертає окрему увагу, що додатковою угодою до договору про надання правової допомоги від 20 липня 2022 року встановлено фіксований розмір гонорару адвоката з урахуванням особливостей даної справи.

У Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року по справі № 640/18402/19, адміністративне провадження № К/9901/27657/20 дійшов до висновку, що: «Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Доводів податкового органу щодо неспівмірності витрат на правову допомогу відзив на позовну заяву не утримує.».

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання, на її думку, вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

Проте відповідне клопотання відповідач до суду не надсилав та до скарги не долучав, чим в чергове порушив вимоги ЦПК України, на які й сам посилається.

Верховний Суд у своїй Постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц дійшов висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №813/481/18 зроблено такий висновок: "Зважаючи на положення частини сьомої статті 139 КАС України, суд касаційної інстанції констатує помилковість посилання суду апеляційної інстанції у якості аргументу для відмови в задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення на відсутність документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адже у пункті 2 вищенаведеного додатку від 11 лютого 2019 року до договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року № 01/2019-02 сторони узгодили, що клієнт (позивач) зобов`язаний сплатити гонорар протягом шести місяців після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті."

Слід наголосити, що законодавець імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Окрім того звертаємо увагу, що розгляд справи триває вже понад 18 місяців, представник позивача адвокат Грицай В.О. постійно прибуває в усі судові засідання, приймає участь в тих, що відбувались, а розмір витрат вже навіть більший, ніж було сплачено клієнтом під час укладання договору про надання правової допомоги та сплати гонорару.

Згідно зі змістом рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 у справі № 1-9/2011 вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі; Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

По-перше, заявник не надає докази поважності неповідомлення про участь у судових засіданнях.

По-друге, заявник не наводить жодного доказу, який має істотне значення для правильного вирішення справи.

Фактично, заявником не надано доказів, які мають суттєве значення для розгляду справи (заява про перегляд не містить жодних посилань на докази, які мають суттєве значення для розгляду даної справи), а тому фактично відсутня друга підстава, яка обов`язкова для можливості скасування рішення суду у випадку не надання заявником доказів, що мають суттєве значення рішення не підлягає скасуванню.

На основі вищевикладеного представник позивача просив залишити заяву про перегляд заочного рішення без задоволення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Грицай В.О. просили залишити заяву представника відповідача без задоволення посилаючись на обставини, які зазначені у запереченнях.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, будь-яких заяв, клопотань про відкладення розгляду справи або проведення судового засідання у режимі відео конференції на адресу суду не надходило.

Вивчивши матеріали зазначеної вище цивільної справи, заслухавши думку позивача та його представника, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 286 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення повинна бути розглянута протягом п`ятнадцяти днів з дня її надходження.

Відповідно до ч.1 ст. 287 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні. Неявка осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до ч.3 ст. 287 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів заяви вбачається, що підставою для звернення із заявою про перегляд заочного рішення є те, що на момент ухвалення заочного рішення представник відповідача та відповідач не були повідомлені про розгляд даної справи належним чином, оскільки повідомлення про слухання справи №201/3575/22 на адресу відповідача АТ КБ «Приватбанк», а саме вул. Грушевського, 1д, м. Київ, 01001 не надходило.

З огляду на вище викладене, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 15.08.2023 справу прийнято до провадження та відкрито провадження у справі № 206/2129/22, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач про розгляд спрви повідомлявся шляхом направлення судових повісток на електронну пошту, а також поштовим зв`язком «Укрпошта», а також розміщенням оголошення на сайті «Судова влада України».

В матеріалах справи на підтвердження повідомлення відповідача про розгляд вказаної справи містяться рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення саме за адресою, яку зазначає представник відповідача вул.Грушевського, 1д, м.Київ, 01001 (т.2, а.с.11,12, 17).

А відтак, доводи сторони відповідача щодо не належного повідомлення про слухання справи не приймаються судом до уваги, оскільки сторона відповідача станом на день звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення не надала доказів підтвердження обставин, на які посилається відповідач як на підставу для перегляду зазначеного рішення.

Небажання відповідача надавати докази в обгрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причин ухилення від участі у судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Крім того відповідач і при зверненні із заявою про перегляд заочного рішення у судове засідання не з`явився, та не надав доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно суд, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що заява представника відповідача про перегляд заочного рішення не підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення та додаткового рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258-261, 284-288, 353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника АТ КБ «Приватбанк» Істамової І.В. про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором, визнання іпотеки припиненою, зняття заборони відчуження нерухомого майна, скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та скасування запису у Державному реєстрі іпотек залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Т.В. Нестеренко