Апеляційне провадження №22-ц/824/1319/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 20.03.2021 року в ефірі Радіо Свобода «LIVE | ОСОБА_3. Акція на Банковій 20 березня», що розміщено за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , який займає посаду заступника Міністра внутрішніх справ України, коментував ситуацію щодо подій на вул.. Банковій, які відбувались 20.03.2021 року під стінами Офісу Президента України під час акції, яка відбувалась на підтримку ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 поширив, зокрема, такі твердження щодо позивача:

« ОСОБА_2 : … Це навмисне створення ситуації, при якій би було більше агресії, більше бажання щось трощити, бити і таке інше. Ми пам`ятаємо перший день цієї акції, коли були напади на поліцейських, коли поліцейських, які були неозброєні навіть дубинками і щитами, били і кривдили. Тому ми розуміємо завдання провокаторів. Їм треба, щоб було насилля з боку поліції. Законне насилля, але ми зробимо так, щоби особи, які порушили закон, вони відповідали, але без того, щоб на камери було насилля з боку поліції. Цього не буде.

ОСОБА_9 (політичний журналіст, ведуча щотижневої політичної-аналітичної програми Свобода Live на Радіо Свобода): Ви вже декілька разів сказали, організатор, провокатор і так далі. А так хто за цим стоїть? Ви можете зараз назвати прізвища конкретні?

ОСОБА_2 : - Я вважаю, що зацікавленою особою є ОСОБА_1 . Це моя особиста думка.

ОСОБА_9 : Це ваша особиста думка? Чи у вас є якісь докази вже?

ОСОБА_2 : Так. Це моя особиста думка.

ОСОБА_9 : А навіщо це ОСОБА_1 з вашої точки зору?

ОСОБА_2 : ОСОБА_1 потрібно робити все для того, аби було чим гірше, тим краще для нього.

ОСОБА_9 : Це така досить гучна заява.

ОСОБА_2 : Можете прямо і цитувати.»

Позивач зазначає, що поширена інформація щодо його причетності до організації правопорушень є недостовірною і порушує особисті немайнові права позивача, а саме право на повагу до честі та гідності, передбачене ст. 297 Цивільного кодексу України, право на недоторканість ділової репутації, передбачене ст. 299 ЦК України.

Позивач вважає, що з інтерв`ю ОСОБА_2 можна зробити висновки про вчинення позивачем злочинного діяння, що полягає в організації масових заворушень, за яке відповідно до ст. 294 Кримінального кодексу України наступає кримінальна відповідальність.

На підставі наведеного, просив суд визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , інформацію, яка була поширена 20.03.2021 року заступником Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_2 , а саме: «(…) Я вважаю, що зацікавленою особою є ОСОБА_1 … (…) А ОСОБА_1 потрібно робити все для того, аби було чим гірше, тим краще для нього. (…)».

Рішенням Печерського районного суду м Києва від 14 серпня 2023 року в позові ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

10 жовтня 2023 року Міністерство внутрішніх справ України направив на адресу суд відзив на апеляційну скаргу.

06 листопада 2023 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 20.03.2021 року в ефірі Радіо Свобода «LIVE | ОСОБА_3. Акція на Банковій 20 березня», що розміщено за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , який займає посаду заступника Міністра внутрішніх справ України, коментував ситуацію щодо подій на вул. Банковій, які відбувались 20.03.2021 року під стінами Офісу Президента України під час акції, яка відбувалась на підтримку ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 серед іншого зазначив наступне:

« ОСОБА_2 : … Це навмисне створення ситуації, при якій би було більше агресії, більше бажання щось трощити, бити і таке інше. Ми пам`ятаємо перший день цієї акції, коли були напади на поліцейських, коли поліцейських, які були неозброєні навіть дубинками і щитами, били і кривдили. Тому ми розуміємо завдання провокаторів. Їм треба, щоб було насилля з боку поліції. Законне насилля, але ми зробимо так, щоби особи, які порушили закон, вони відповідали, але без того, щоб на камери було насилля з боку поліції. Цього не буде.

ОСОБА_9 (політичний журналіст, ведуча щотижневої політичної-аналітичної програми Свобода Live на Радіо Свобода): Ви вже декілька разів сказали, організатор, провокатор і так далі. А так хто за цим стоїть? Ви можете зараз назвати прізвища конкретні?

ОСОБА_2 : - Я вважаю, що зацікавленою особою є ОСОБА_1 . Це моя особиста думка.

ОСОБА_9 : Це ваша особиста думка? Чи у вас є якісь докази вже?

ОСОБА_2 : Так. Це моя особиста думка.

ОСОБА_9 : А навіщо це ОСОБА_1 з вашої точки зору?

ОСОБА_2 : ОСОБА_1 потрібно робити все для того, аби було чим гірше, тим краще для нього.

ОСОБА_9: Це така досить гучна заява.

ОСОБА_2 : Можете прямо і цитувати.»

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що спірний вислів не містить фактичних даних, в тому числі щодо вчинених позивачем злочинів, натомість, у ньому містяться оціночні судження відповідача та критика дій позивача як публічної особи.

Суть доводів апеляції полягає в неможливості визнання спірних тверджень оціночними судженнями, а відтак наявності підстав для задоволення позовних вимог.

По своїй суті позиція позивача, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями позовних вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Насамперед, колегія суддів апеляційного суду в повній мірі погоджується з позицією суду першої інстанції щодо неможливості визнання спірних фраз твердженнями про факти, що надавало б підстав для задоволення позову про захист честі гідності.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. Разом із тим, судді повинні забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова - з другого.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо певних обставин не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство».

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що оскільки відповідач обіймає посаду заступника Міністра внутрішніх справ, його твердження за своєю природою апріорі не може вважатись оціночним судженням, а є виключно офіційною позицією Міністерства внутрішніх справ.

З точки зору апеляційного суду така позиція апелянта є хибною і не відповідає обставинам справи.

Конституція України передбачає свободу слова та поглядів, які гарантують кожній особі в Україні незалежно від професії та посади, яку обіймає така особа.

За таких умов, посадова особа може як надати офіційне тлумачення будь-яких обставин від імені того органу, який він представляє, так і висловити свої особисті думки та коментарі.

У даному випадку у спірному інтерв`ю ОСОБА_2 неодноразово прямо зазначав, що висловив свою особисту позицію, особисту думку. Неодноразове зазначення в короткому за часом інтерв`ю характеру своїх висловлювань прямо і однозначно не дає можливості оцінювати такі висловлювання в якості, відмінній від особистої позиції ОСОБА_2

Навіть ті публікації в інших ЗМІ, що цитували поширену ОСОБА_2 інформацію, на які посилався апелянт у своїй скарзі, з точки зору апеляційного суду спростовують позицію позивача щодо офіційного характеру поширеної інформації, оскільки жоден з таких засобів масової інформації не цитував вказану інформацію як офіційний пресреліз Міністерства внутрішніх справ, а прямо зазначав, що її (інформацію) висловила конкретна особа - ОСОБА_2 .

За таких умов та позиція позивача, яку він поклав в основу своєї апеляційної скарги, не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду справи апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько