Провадження № 2-о/201/53/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

присяжних Бондаренко М.С., Бондаренка О.А.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі заяву ОСОБА_1 , подану в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про визнання особи безвісно відсутньою, -

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2023 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про визнання особи безвісно відсутньою, в якій просив суд визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 безвісно відсутньою з 25 квітня 2023 року.

В своїй заяві ОСОБА_1 посилається на те, що 01 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що Індустріальним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №428. Під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у шлюбі народилась дитина: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2022 року було затверджено мирову угоду, укладену для урегулювання спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , по цивільній справі № 201/2351/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Приблизно в квітні 2022 році ОСОБА_4 виїхала за кордон. З того часу будь-який зв`язок з нею втрачено. З того часу вона ні разу не зателефонувала, не написала листа, не повідомила іншим способом про місце свого перебування. Про місце перебування ОСОБА_4 немає відомостей вже більше року. Враховуючи наведене, заявник звернувся до суду із вказаною заявою.

Заявник в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, у поданій заяві від 29 грудня 2023 року просив суд розглядати справу без його участі та задовольнити заяву.

Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, про місце та час розгляду справи була повідомлена належним чином у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 Про судове рішення у цивільній справі , враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлено, що 01 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що Індустріальним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №428. Під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у шлюбі народилась дитина: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2022 року було затверджено мирову угоду, укладену для урегулювання спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , по цивільній справі № 201/2351/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, за умовами якої сторони домовились про наступне:

«1. Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 (Позивач) та ОСОБА_4 (Відповідач) який був зареєстрований Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 01 липня 2017 року, актовий запис за № 428.

2. Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

3. ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог про стягнення ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 3 000,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

4. Судові витрати за подачу позову покладаються на ОСОБА_1 .

5. Сторони погоджуються з тим, що відповідно до умов цієї мирової угоди, вони дійшли згоди щодо повного та остаточного врегулювання спору, не мають і не матимуть у майбутньому ніяких інших вимог одна до одної.

6. Цю мирову угоду сторони уклали, керуючись ст. 207 ЦПК України. Наслідки закриття провадження у справі у зв`язку з укладенням та визнання судом мирової угоди сторонам відомі.

7. Дана мирова угода складена в трьох екземплярах, по одному для кожної із сторін і для Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який був зареєстрований Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 01 липня 2017 року, актовий запис за № 428, - розірвано.»

Згідно відповіді начальника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13 лютого 2024 року № 19-10469/18/24-Вих, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документ НОМЕР_2 , виїхала з України через пункт пропуску «Лужанка» 25 квітня 2022 року о 17:39.

Даних про повернення ОСОБА_4 на територію України після 25 квітня 2022 року дана відповідь не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Ці відомості дозволяють визначити право осіб на звернення до суду в справі цієї категорії, коло заінтересованих осіб, необхідні докази.

Згідно ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

За вимогами ст.ст. 305-309 ЦПК України виникнення справ про визнання громадян безвісно відсутніми зумовлені необхідністю захисту майнових прав громадян, справи про правовий статус яких розглядається судом, захистом інтересів осіб, які мають певні правовідносини з особою, тривала відсутність якої позбавляє їх можливості користуватись своїми правами.

Згідно положень ст. 4 ЗУ «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти» особа набуває статусу такої, що зникла безвісти, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи безвісти та її розшук або за рішенням суду. Особа вважається зниклою безвісти до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом. Надання особі статусу зниклої безвісти відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством. Якщо особа, зникла безвісти, оголошена померлою, але її місцеперебування, місце поховання чи місцезнаходження її останків не встановлено, проведення розшуку такої особи в розумінні цього Закону не припиняється до встановлення її місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходження її останків.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою».

22 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №225/882/17, провадження №61-34068св18 підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою.

При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Більше того, визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла).

З`ясувавши всі обставини у справі, а саме відсутність відомостей про перебування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місці її постійного проживання та за місцем її реєстрації, відсутність відомостей про дійсне перебування останньої і неможливість отримати такі відомості, сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про її місце перебування, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку про наявність юридичного складу для визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 безвісно відсутньою та наявність підстав для задоволення заяви.

Згідно ч.7 ст.94 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити, що згідно ч.1 ст.45 ЦК України, якщо фізична особа, яка була визнана безвісно відсутньою, з`явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем її перебування або суд, що постановив рішення про визнання цієї особи безвісно відсутньою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, у разі одержання заяви про появу фізичної особи, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або відомостей про місцеперебування цієї особи суд за місцеперебуванням особи або суд, який ухвалив рішення про визнання особи безвісно відсутньою або оголосив її померлою, призначає справу до слухання за участю цієї особи, заявника та інших заінтересованих осіб і скасовує своє рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Заяву може бути подано особою, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або іншою заінтересованою особою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 43, 44, 305-309 ЦК України, ст.ст. 6-13, 33-34, 76-81, 83, 84, 89, 133, 141, 223, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 280-284, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про визнання особи безвісно відсутньою задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 безвісно відсутньою з 25 квітня 2022 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев

Присяжні: М.С. Бондаренко

О.А. Бондаренко