ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/708/21
Номер провадження 22-ц/818/98/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2023 року в складі судді Чайки І.В. у справі № 641/708/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Сунцова Володимира Васильовича, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що в шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Місцем реєстрації дитини є адреса її батька - позивача у справі, з яким вона проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 05 травня 2013 року по 14 березня 2016 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2016 року відповідачку зобов`язано не перешкоджати батьку брати участь у вихованні, спілкуванні з дитиною та визначено спосіб його участі у вихованні дитини.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2017 року відповідачку зобов`язано не перешкоджати дідусю та бабусі (батькам позивача) брати участь у вихованні, спілкуванні з онукою та визначено спосіб їх спілкування.

Відповідачка самовільно, без узгодження з батьком дитини, дідусем та бабусею, не рахуючись із особистими інтересами дитини наприкінці червня 2019 року виїхала до міста Дрогобич Львівської області, де проживала до березня 2020 року, тобто в цей час позивач був позбавлений можливості приймати участь в вихованні та спілкуватися з дочкою. Позивач неодноразово звертався до органів поліції з заявами щодо зникнення дитини. Своїми неправомірними діями відповідачка спричинила позивачу моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, його членів сім`ї чи близьких родичів, оскільки змінився його уклад життя, в якому донька, побачення з нею були на першому місці. Грошову компенсацію завданої моральної шкоди позивач оцінив у розмірі 150 000 грн.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 завдану йому моральну шкоду у розмірі 150 000, 00 грн та витрати на правничу допомогу у попередньому розмірі 15 000,00 грн.

26 квітня 2021 року та 10 червня 2021 року ОСОБА_2 подала відзиви на позов, в яких просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзиви мотивовано тим, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними належними та допустимими доказами. Крім того, надані позивачем копії витягів з ЄРДР вказують на обставини внесення до ЄРДР відомостей у відповідності до статті 214 КПК України, проте жоден із вказаних витягів не містять даних про особу, якій повідомлено про підозру та будь-яких даних стосовно предмету спору та інших відомостей про відповідача по цій справі. Рішення суду щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною нею виконувалося, а позивачем не надано доказів щодо невиконання даного рішення. Крім того зазначила, що на час звернення позивача з позовом до суду вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини триває (з вересня 2018 року), рішення суду не набрало законної сили, оскільки було нею оскаржене, на даний час дитина з 01 серпня 2020 року постійно проживає з батьком, який самовільно, з застосуванням фізичної сили забрав дитину у відповідачки.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факт завдання йому відповідачкою ОСОБА_2 моральної шкоди.

08 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована доводами, які є аналогічними доводам позовної заяви. Крім того, фак фізичної відсутності відповідачки разом з дитиною у м. Харкові у вказаний період підтверджується належними та допустимими доказами.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Матеріали справи свідчать, що з 12 жовтня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 червня 2016 року розірвано (т. 1, а.с. 8).

Як вбачається з копії свідоцтва про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, в графі батьки вказані: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 7).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2016 року зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визначено ОСОБА_1 наступний спосіб його участі у вихованні доньки, встановлено час: 1 (перша), 3 (третя) суботи та 2 (друга), 4 (четверта) неділя місяця з 10:00 до 18:00 у присутності матері, ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 9-10).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2017 року зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати дідусю ОСОБА_4 , бабусі ОСОБА_5 брати участь у вихованні онуки та вільному спілкуванні з онукою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визначено дідусю ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_5 наступний спосіб їх участі у вихованні онуки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 час для спілкування: щочетверга кожного тижня з 16:00 год до 20:00 год. у присутності матері, ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 11-12).

Відповідно до копій заяв від 13 серпня 2019 року, 20 серпня 2019 року, 27 серпня 2019 року, 02 вересня 2019 року, 11 вересня 2019 року, 12 вересня 2019 року, 17 вересня 2019 року, 12 листопада 2019 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зверталися до Слобідського ВП ГУНП в Харківській області про зникнення малолітньої дитини, про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за не виконання рішення суду про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та розшук дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з вивезенням дитини у невідомому напрямку (т. 1, а.с. 15-20).

Відповідно до заяв від 17 вересня 2019 року та від 12 листопада 2019 року ОСОБА_1 звертався до Слобідського ВП ГУНП в Харківській області з приводу зникнення його малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 18-19).

11 вересня 2019 року ОСОБА_1 звертався до прокуратури Харківській області з заявою про встановлення місця знаходження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її матері ОСОБА_2 , оголошення їх у розшук (т.1, а.с. 19-а).

Відповідно до листів ГУНП в Харківській області від 20 вересня 2019 року, 29 жовтня 2019 року, 01 листопада 2019 року ОСОБА_1 звертався зі зверненнями під час особистого прийому до органів поліції щодо зникнення та розшуку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 20-а, 21, 22).

Як вбачається з копії заяви від 18 червня 2019 року, ОСОБА_2 надала до Головного територіального управління юстиції в Харківській області, Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради заяву в якій повідомила, що з липня 2019 року вона з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 направляється на оздоровлення та відпочинок, також в заяві зазначила, що ОСОБА_1 та його батьків вона попередила про поїздку заздалегідь (т. 1, а.с. 183).

29 серпня 2019 року ОСОБА_2 зверталася до Головного територіального управління юстиції в Харківській області, Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області з заявою щодо неправомірних дій, які виражалися у погрозах та шантажу з боку ОСОБА_1 та його батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 177-181).

Відповідно до листа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 11 вересня 2019 року ОСОБА_1 надано відповідь на його звернення по факту порушення ОСОБА_2 норм чинного законодавства у частині незаконного вивезення спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, а також звернення до поліції з метою розшуку та встановлення місця перебування дитини, в якій повідомлено, що відповідач інформувала департамент про вивезення дитини у липні 2019 року на оздоровлення та відпочинок та роз`яснено, що вирішення інших питань до компетенції департаменту не відноситься (т. 2, а.с. 14).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2019 року подання старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ткаченко Анни Олегівни про розшук боржника ОСОБА_2 задоволено. Оголошено розшук боржника у виконавчому провадженні № 57166112 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 42-43).

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року, яка постановою Харківського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року залишена без змін, подання старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Владимир Яни Володимирівни про розшук боржника ОСОБА_2 задоволено. Оголошено розшук боржника у виконавчому провадженні № 57243474 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 44-52).

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 01 квітня 2020 року виконавче провадження № 57243474 з примусового виконання виконавчого листа № 641/6141/16-ц виданого 07 грудня 2016 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з виконанням боржником ОСОБА_2 рішення суду (т. 1, а.с. 95).

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 13 травня 2020 року закінчено виконавче провадження № 57055549 з примусового виконання виконавчого листа № 641/6141/16-ц виданого 27 липня 2018 року Комінтернівським районним судом м. Харкова про визначення ОСОБА_1 його участі у вихованні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з виконанням боржником ОСОБА_2 рішення суду в повному обсязі (т. 1, а.с. 97).

За зверненнями ОСОБА_1 до органів поліції відкриті кримінальні провадження №0001604 від 25 липня 2018 року, №0001730 від 24 липня 2019 року, №0001731 від 24 липня 2019 року, №0001733 від 24 липня 2019 року, №0001799 від 02 серпня 2019 року, №0001800 від 02 серпня 2019 року, №0001861 від 09 серпня 2019 року, №0001941 від 17 серпня 2019 року, №0002021 від 03 вересня 2019 року, №0002192 від 28 вересня 2019 року, №0002715 від 27 листопада 2019 року, № 0000005 від 14 січня 2020 року (т. 1, а.с. 30-41).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року, визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 203-216).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За положеннями статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач посилався на частину 5 статті 159 СК України, згідно якої особа, яка ухиляється від виконання рішення суду щодо визначення способів участі одного з батьків у вихованні дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно із частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Частиною 1 статті 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі "М. С. проти України", у якому йдеться визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Розглядаючи заявлений позов по суті, апеляційний суд зазначає, що у відповідності до загальних положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із роз`ясненнями пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернута увага судів на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, обов`язковими складовими завданої моральної шкоди є неправомірні дії (бездіяльність), наслідки та причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) та наслідками.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із матеріалів справи, після розлучення сторін їх донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилася проживати разом з матір`ю, а саме з червня 2016 року.

Місце проживання дитини визначалось за згодою батьків, але у зв`язку із тим, що між сторонами виникали конфлікти щодо місця проживання дитини, ОСОБА_2 звернулась із позовом в суд до ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, подавши позов до суду у вересні 2018 року.

Не погодившись із заявленими позовними вимогами, у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах Харківської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року, визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 203-216).

Отже, колегія суддів апеляційного суду констатує факт того, що як в період з червня 2019 року по березень 2020 року (коли відповідачка виїхала з дитиною до м. Дрогобич Львівської області), так і на момент звернення ОСОБА_1 в суд з його позовними вимогами про стягнення моральної шкоди у лютому 2021 року, місце проживання дитини ще не було визначено ні судом, ні органом опіки та піклування, що виключає ознаки неправомірності в діях ОСОБА_2 по тимчасовій зміні місця проживання з дитиною, на що посилається ОСОБА_1 , мотивуючи заподіяння йому моральної шкоди відповідачем.

Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-IV зі змінами у статті 2 закріплено гарантії особам на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

Крім того, 16 червня 2019 року відповідачка повідомляла Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, що з липня 2019 року вона разом з дитиною направляється на оздоровлення та відпочинок. В заяві ОСОБА_3 вказала, що ОСОБА_1 та його батьки завчасно проінформовані про їх від`їзд (т. 2, а.с. 14-15).

На підтвердження спричинення щодо нього відповідачкою протиправних діянь, доказів глибокого хвилювання, депресивного стану, страждання та заподіяння йому страждань такими протиправними діями, ОСОБА_1 до справи надано інформацію про його численні звернення до органів поліції з заявами про вчинення кримінального правопорушення, останні з яких було зроблено: 28 вересня 2019 року - кримінальне провадження № 0002192; 27 листопада 2019 року - кримінальне провадження № 0002715 та 14 січня 2020 року - кримінальне провадження № 0000005 (т. 1, а.с. 30-41), тобто уже після отримання ним листа Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 11 вересня 2019 року, яким батька було повідомлено, що ОСОБА_2 інформувала департамент про вивезення дитини у липні 2019 року на оздоровлення та відпочинок (т. 2, а.с. 14).

Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року було остаточно визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 203-216).

У відзиві на позов ОСОБА_2 інформувала, що з 01 серпня 2020 року і на даний час дитини постійно проживає з батьком, який самовільно, з застосуванням фізичної сили забрав дитину у відповідачки.

Беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що між сторонами існують неприязні відносини, що стало підставою для виникнення спору про місце проживання дитини.

Щодо спору про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що матеріалами справи безспірно не підтверджується, що відповідачка чинила перешкоди позивачу у здійсненні його прав щодо участі у вихованні дитини та ухилялася від виконання рішення суду про усунення перешкод позивачу у спілкуванні з дочкою та її вихованні.

Дії сторін у цій справі до ухвалення Постанови Верховного Суду від 01 грудня 2021 року не можуть бути враховані при розгляді справи, оскільки вони вказують лише на те, що між сторонами існував спір щодо місця проживання дитини, який і був вирішений зазначеною Постановою Верховного Суду.

Відтак, подані позивачем документи не можуть вважатися належними доказами умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання рішення суду щодо участі позивача у вихованні дитини.

З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи та проаналізувавши докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено протиправність дій відповідачки, які повинні бути у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною йому моральною шкодою, що має наслідком відмову у позові.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосували до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, встановивши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення позову є хибними, оскільки вони протирічать вимогам законодавства та встановленим обставинам справи. Вони не впливають на правильність висновку суду про відмову у задоволенні позову.

Посилання позивача на звернення до поліції, які надані позивачем в якості доказів та містяться в матеріалах справи, колегія суддів оцінює критично, так як із даної інформації не вбачається вина чи протиправна поведінка відповідачки, а лише надається інформація про надходження до поліції повідомлень від ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 березня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова