Справа № 523/3138/16-ц
Провадження №2/523/1523/24
У Х В А Л А

"22" березня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеса у складі:

головуючого судді Далеко К.О.,

секретаря судового засідання Дмітрієвої В.С.,

розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі №523/3138/16ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитором спадкодавця та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває цивільна справа №523/3138/16ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитором спадкодавця та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси Далеко К.О. від 26 лютого 2021 року було прийнято до свого провадження цивільну справу № 523/3138/16-ц та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 11 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

20.03.2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, якою просив:

1. Заборонити відповідачу у справі - ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам використовувати земельну ділянку, кадастровий номер №:01:002:4681, загальною площею 32,3853 га., за призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва будь-яким способом, зокрема шляхом прихованої оренди, емфітевзису, тощо на користь будь-яких інших осіб.

2. Заборонити відповідачу здійснювати зміну категорії та виду цільового призначення земельна ділянка, кадастровий номер №:01:002:4681, загальною площею 32,3853 га, можливість якої (зміни) передбачена положеннями статті 20 Земельного кодексу України в останній редакції.

3. Контроль за виконання ухвали суду про забезпечення позову в частині заборони використання будь-ким земельної ділянки, кадастровий номер №:01:002:4681, покласти на Красносільську сільську раду Одеського району Одеської області, на території якої знаходиться вказана земельна ділянка.

4. Зобов`язати Красносільську сільську раду поквартально - кожного 01 числа прийдешнього кварталу року інформувати Суворовський районний суд м. Одеси у справі № 523 /3138/16-ц про виконання даної ухвали суду про забезпечення позову в частині заборони використання за призначенням земельної ділянки, кадастровий номер №:01:002:4681.

5. Накласти арешт на земельні ділянки за кадастровими номерами:

- № :04:001:0620, площею 0,0677га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськи будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить громадянину ОСОБА_3 ;

- № :04:001:0621, площею 0,0678га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить громадянці ОСОБА_4 .

6. Заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснювати їх об`єднання чи поділ, що призведе до зміни кадастрового номеру знов сформованої земельної ділянки.

7. Заборонити будь-яким власникам земельних ділянок, кадастрові номери :04:001:0620, площею 0,0677га. та :04:001:0621, площею 0,0678га. вчиняти будь-які дії щодо гаражу, що знаходиться на цих земельних ділянках, та на який ухвалою суду накладений арешт.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що ухвалою суду від 09.03.2016 року, із подальшими уточненнями, було: накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер №:01:002:4681, загальною площею 32,3853га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником якої є спадкодавець ОСОБА_5 (пункт 3 ухвали); заборонено приватному нотаріусу Орзіху Ю.Г. видавати спадкоємцям свідоцтво про право на спадщину; накладено арешт на частину гаражу та земельну ділянку, яка знаходиться під ним, 0, 56га., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Всі роки від дня прийняття спадкоємцем спадщини вказана земельна ділянка, незважаючи на накладене на неї обтяження, спадкоємцем, або іншими невідомими особами, використовується за призначенням. На ній вирощується та збирається сільськогосподарська продукція. З метою з`ясування хто саме обробляє земельну ділянку, що знаходиться під обтяженням, позивач 22.05.2023 року звернувся до Красносільської сільської ради Одеського району Одеської області зі запитом на отримання публічної інформації. На цей запит отримав відповідь від 26.05.2023 року, згідно якої з`ясувати якими особами всі ці роки від дня відкриття спадщини обробляється дана земельна ділянка та збирається врожай сільськогосподарської продукції неможливо. Інших способів з`ясувати осіб, які здійснюють тіньове використання вказаної земельної ділянки без дотримання вимог податкового законодавства, позивач не має. Зокрема, у 2023 році вирощувався рапс, що є сільськогосподарською культурою, яка виснажує землю, і знецінює її властивості для подальшого використання, та знижує її ціну в разі необхідності продажу задля проведення розрахунків за зобов`язаннями його батька. У 2024 році дана земельна ділянка засіяна невідомою позивачу сільгоспкультурою. Спадкоємець ОСОБА_2 жодним чином всі ці роки не здійснював та не має наміру у подальшому здійснювати розрахунки за зобов`язаннями спадкодавця зі кредитором за умовами договору про надання юридичних послуг від 20 січня 2011 року. Слід також зазначити, що спадкоємець всі роки від дня отримання цієї ділянки у спадщину жодного разу відповідно до вимог Податкового кодексу України не сплачував обов`язковий платіж - плату за землю. Зі вказаного позивач доходить висновку, що дана земельна ділянка знаходиться в режимі тіньового обробітку. Відповідно до останніх змін земельного законодавства, зокрема, абзацом 3 частини 2 статті 20 ЗК України передбачена можливість зміни цільового призначення земельних ділянок приватної власності зі зміною категорії земель та/або виду цільового призначення власниками таких земельних ділянок без будь-якого погодження з будь- якими органами, зокрема й з органом місцевого самоврядування. Вказане дозволяє, наприклад, провести такі зміни відповідно до приписів ЗК України, розділити цю земельну ділянку на свій розсуд на необхідні розміри, та здійснити їх попередній тіньовий продаж, тощо. Під-час розгляду справи по суті позивачу стало відомо, що земельна ділянка, що згідно державного акта серія II-ОД №003032 на право постійного користування площею 0,5615га. знаходиться у постійному користуванні Фермерського господарства «Сікорський, Сікорський і син» для розміщення і організації господарського двору за адресою: АДРЕСА_1 , що розташована на території Красносільської сільської ради Одеської області, незважаючи на накладений на неї, та на гаражу, що на ній розташований, де факто була розформована. На базі цієї земельної ділянки дружині відповідача ОСОБА_6 рішенням сесії VIII скликання №249-VIII від 30 серпня 2021 року, була передана у власність земельна ділянка, площею 0,1355га., кадастровий номер :04:001:0587. На цій земельній ділянці розташована гаражу, на який ухвалою суду накладено відповідне обтяження. У подальшому, ОСОБА_6 провела поділ вказаної ділянки на дві ділянки, та здійснила їх продаж, а саме: земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0678га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер ділянки № :04:001:0621, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить громадянці ОСОБА_4 ; земельна ділянка № НОМЕР_2 , площею 0,0677га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер ділянки № :04:001:0620, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить громадянину ОСОБА_3 . Вказане підтверджується відповіддю Сектору №2 відділу №5 від 18.03.2024 на запит на інформацію позивача від 14.03.2024. На цих обох ділянках знаходиться гаражу, який входить до складу спадкової маси, та на який накладено арешт. Разом із тим, власники земельних ділянок у будь-який момент справі ним розпорядитися, зокрема шляхом їх відчуження. Також, позивач зазначив що відсутні підстави для застосування зустрічного забезпечення, у даному випадку, з огляду на п.6 ч.1 ст. 150 та ч.3 ст. 154 ЦПК України.

Сторони до суду не викликались, в порядку ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, в провадженні якого перебуває справа, без виклику учасників справи.

Вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст.150ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції дотримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне вчинення таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Під - час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, ст. 150 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17.

Судом встановлено, що предметом первісного позову між сторонами є стягнення кредитором спадкодавця ОСОБА_1 суми боргу зі спадкоємця ОСОБА_2 у розмірі 1 203 632грн.32коп., а також судових витрат.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Гудіної Н.І. від 09.03.2016 року:

-заборонено приватному нотаріусі Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Орзіху Ю.Г. видавати спадкоємцям ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилася 02.09.2015 року, після його смерті за спадковою справою №51/2015;

-накладено арешт на активи та майно, зокрема сільськогосподарську техніку Селянського фермерського господарства «Сікорський, Сікорський і Син», засновником та керівником якого був ОСОБА_5 ;

-накладено арешт на земельну ділянку, площею 32,39га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю I-ОД № 018615 від лютого 2001р., що розташована на території Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, зареєстрована в Книзі записів державний актів на право власності на землю за №493;

-накладено арешт на частину гаражу та земельну ділянку, яка знаходиться під ним, загальною площею 0,56 га., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Гудіної Н.І. від 11.05.2016 року:

-накладено арешт на земельну ділянку площею 32,39 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю I-ОД № 018616 від 26 лютого 2001 року, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право власності на землю за №7-«К», яка розташована на території Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, та визначена планом земельної ділянки гр. ОСОБА_5 за технічною документацією з виготовлення державного акту на право приватної власності на землю як масив № НОМЕР_3 Ділянка №3;

-накладено арешт на земельну ділянку площею 6,12 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю III-ОД № 086065 від 20 листопада 2003 року, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 493, яка розташована на території Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, та визначена планом земельної ділянки гр. ОСОБА_5 за технічною документацією з виготовлення державного акту на право приватної власності на землю як масив № НОМЕР_4 Ділянка №391;

Здійснивши аналіз доводів заяви про забезпечення позову, суд зазначає, що заявлений до застосування заявником захід забезпечення позову, шляхом:

-заборони відповідачу у справі - ОСОБА_2 та будь-яким іншим особам використовувати земельну ділянку, кадастровий номер №:01:002:4681, загальною площею 32,3853 га., за призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва будь-яким способом, зокрема шляхом прихованої оренди, емфітевзису, тощо на користь будь-яких інших осіб;

- заборони відповідачу здійснювати зміну категорії та виду цільового призначення земельна ділянка, кадастровий номер №:01:002:4681, загальною площею 32,3853 га.

не є співмірним та пропорційним предмету позову.

Суд виходить із того, що заборона відповідачеві, іншим особам вчиняти певні дії повинна узгоджуватись з предметом позову, тобто, така заборона має стосуватися виключно предмета спору.

Суд враховує, що судом першої інстанції ще у 2016 році накладено арешт на земельну ділянку №:01:002:4681, чим забезпечено виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

В свою чергу, предметом позову не являється безпосередньо земельна ділянка кадастровий номер №:01:002:4681, загальною площею 32,3853 га.

Наслідком можливого задоволення позову ОСОБА_1 буде не звернення стягнення на конкретну земельну ділянку, а стягнення суми грошових коштів, в межах вартості спадкового майна.

В свою чергу, в підтвердження доводів використання земельної ділянки як відповідачем, так третіми особами, та особливо знецінення земельної ділянки, в результаті її використання, а внаслідок цього зменшення вартості спадкового майна, позивач ОСОБА_1 суду не надав.

Доводи позивача ОСОБА_1 щодо того, що він має намір з`ясувати осіб, які здійснюють тіньове використання вказаної земельної ділянки без дотримання вимог податкового законодавства, взагалі не можуть бути предметом оцінки в рамках розгляду заяви про забезпечення позову, та предмету заявленого позивачем позову.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28.07.1999 року, заява № 22774/93).

Необхідність забезпечення позову має відповідати вимозі пропорційності втручання у право особи цілям, яких потрібно досягти. З одного боку перед судом стоїть завдання гарантувати конституційний та міжнародно-правовий принцип обов`язковості судового рішення в тому, що стосується його виконання, а з іншого повага до права особи мирно володіти своїм майном. Таким чином, метою тесту пропорційності є встановлення способу та ступеню обмеження особи у реалізації його права; до яких саме негативних наслідків призведе таке обмеження, покладене на цю особу.

Не існує вичерпного переліку факторів, які мають бути враховані під час оцінювання судом необхідності вжиття заходів забезпечення позову. Ці фактори можуть змінюватись, залежно від фактичних обставин справи та характеру відповідного втручання.

Зокрема, при дослідженні питання про відповідність забезпечення позову вимозі пропорційності суд має здійснити оцінку доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання судового рішення в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

За даних обставин, виходячи із заявленого предмета первісного позову, суд вважає що раніше застосованого заходу забезпечення позову про накладення арешту на спадкову земельну ділянку, є достатньо, для забезпечення позовних вимог про стягнення суми боргу в межах вартості спадкового майна. Іншого позивачем ОСОБА_1 не доведено.

Щодо заборони відповідачу змінювати категорії та вид цільового призначення земельної ділянки, можливість якої передбачена ст. 20 Земельного кодексу України, то суд зазначає наступне.

Листом від 26.05.2023 року Красносільська сільська рада Одеського району Одеської області повідомила позивачу ОСОБА_1 , що зміна цільового призначення земельної ділянки здійснюється за ініціативною власника земельної ділянки (ст. 20 Земельного кодексу України).

У даному випадку, ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Гудіної Н.І. від 09.03.2016 року: заборонено приватному нотаріусі Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Орзіху Ю.Г. видавати спадкоємцям ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину, яка відкрилася 02.09.2015 року, після його смерті за спадковою справою №51/2015.

З огляду на викладене, хоча спадкоємцю ОСОБА_2 і належить спадкове майно з часу відкриття спадщину, в силу ч.5 ст. 1268 ЦК України, він у будь-якому випадку не зможе до оформлення своїх спадкових справ, яке фактично заборонено ухвалою суду, змінювати цільове використання земельної ділянки.

В свою чергу, надаючи оцінку посиланням позивача ОСОБА_1 про те, що відмова у задоволенні даної заяви про забезпечення позову має розцінюватися як фактичне, свідоме заохочення судом відповідача для подальших незаконних дій щодо використання земельної ділянки, то суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Щодо заявлених до застосування заходів забезпечення позову про накладення арешту на земельні ділянки за кадастровими номерами:

- № :04:001:0620, площею 0,0677га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськи будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить громадянину ОСОБА_3 ;

- № :04:001:0621, площею 0,0678га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить громадянці ОСОБА_4 , суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що до обсягу спадкового майна увійшла у тому числі частина гаражу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності НОМЕР_5 від 11.01.2010 року, видане виконкомом Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, на підставі рішення №323 від 24.12.2009 року.

Стаття 120 Земельного кодексу України передбачає «автоматичність» переходу прав на земельну ділянку при переході прав на об`єкт нерухомого майна.

Для здійснення переходу права власності необхідно щоб земельна ділянка мала кадастровий номер та щоб була проведена державна реєстрацію речових прав на нерухоме майно в реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідної земельної ділянки та об`єкта нерухомості що знаходиться на цій земельній ділянці.

У даному випадку, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що Фермерському господарству «Сікорський, Сікорський і син» на праві постійного користування належала земельна ділянка площею 0,6515га. за адресою: АДРЕСА_1 , та саме на ній була розташована частина гаражу, яка входить до обсягу спадкового майна.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів наведеним доводам, зокрема належності Фермерському господарству «Сікорський, Сікорський і син» на праві постійного користування земельної ділянки площею 0,6515га., та тому що саме на ній розташована частина гаражу, яка входить до складу спадщини.

Крім того, суд зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, після його створення належить цьому господарству, а відтак, не може входити до складу спадщини. Припис пункту «а» частини першої статті 14 Закону України «Про фермерське господарство» у частині права членів фермерського господарства відповідно до закону передавати земельні ділянки у спадщину стосується тих ділянок, які належать членам цього господарства на праві власності, та якими фермерське господарство користується на підставі правочинів, вчинених з його членами.

Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним зокрема у постанові від 28.04.2021 у справі № 547/362/18.

У заяві про забезпечення позову, позивач також зазначає, що дружині спадкодавця ОСОБА_6 рішенням сесії VIII скликання №249-VIII від 30 серпня 2021 року, була передана у власність земельна ділянка, площею 0,1355га., кадастровий номер :04:001:0587. На цій земельній ділянці розташована гаражу, на який ухвалою суду накладено відповідне обтяження.

Суд зазначає, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів в підтвердження того, що гаражу, яка входить до складу спадщини, розташована саме на земельній ділянці, площею 0,1355га., кадастровий номер :04:001:0587.

У заяві про забезпечення позову, позивач зазначає, що у подальшому, ОСОБА_6 провела поділ вказаної ділянки на дві ділянки, та здійснила їх продаж, а саме: земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0678га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер ділянки № :04:001:0621, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить громадянці ОСОБА_4 ; земельна ділянка № НОМЕР_2 , площею 0,0677га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер ділянки № :04:001:0620, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належить громадянину ОСОБА_3 .

Суд зазначає, що відповіддю Сектору №2 відділу №5 від 18.03.2024 на запит на інформацію позивача від 14.03.2024 дійсно підтверджується утворення на базі земельної ділянки кадастровий номер: :04:001:0587 - двох земельних ділянок за кадастровими номерами: № :04:001:0621 та № :04:001:0620, які наразі належать ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Разом із тим, суд зауважує на тому, що наведені дві земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , в свою чергу частина гаражу розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, позивачем ОСОБА_1 також не доведено належними та допустимими доказами обставин того, що частина гаражу, яка входить до спадкової маси, розташована на земельних ділянках, які наразі належать ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що безсумнівно виключає можливість застосування заходів забезпечення позову до майна вищезазначених третіх осіб.

Суд зазначає, що має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Відтак, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2020 року у справі № 524/188/18 (провадження № 61-38051св18), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосування норм права до спірних правовідносин.

За таких обставин, суд вважає що негативні наслідки від вжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову будуть значно більшими, порівняно із негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Враховуючи вищевикладене, а також принципи здійснення цивільного судочинства, вимоги співмірності заходів забезпечення позову предмету позову, вимоги адекватності заходів забезпечення позову, пропорційності, суд приходить до висновку щодо залишення заяви про забезпечення позову без задоволення, з підстав її необґрунтованості та недоведеності зазначених в ній обставин.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст.149-153, 260, 261, 353 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по справі №523/3138/16ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитором спадкодавця та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про надання юридичних послуг відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала складена 22.03.2024 р.

Суддя: К.О. Далеко