Номер апеляційного провадження 22-ц/824/6614/2024
Головуючий у суді першої інстанції Т. Г. Ільєва
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

06 березня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Авєлін А. О.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Держава Україна в особі Міністерства юстиції України

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Ільєвої Т. Г., в примішенні Печерського районного суду м. Києва, повне рішення складено 14.02.2023,

у с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України за захистом своїх порушених прав та законних інтересів щодо визнання порушення Державою Україна пункту 1 статті 2, пункту 1 статті 14, статтей 16, 19 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, при наданні Конституційним Судом України Висновку № 1-в/2016 від 20 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України та висновку Конституційного Суду України №2-в/2016 від 30 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України і, як наслідок, при прийнятті Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року №1401-VIII, та зобов`язати Державу Україна в особі Міністерства юстиції України сумлінно вживати, в межах своєї компетенції, усіх можливих заходів, передбачених національним законодавством України та відповідними нормативно - правовими актами, для повного та належного поновлення порушеного права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України (відновлення становища, наскільки це можливо, яке існувало до порушення), до моменту повного та належного поновлення відповідного порушеного права.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 20 січня 2016 року Конституційний Суд України надав Висновок Конституційного Суду України № 1 -в/2016 від 20 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України, відповідно до резолютивної частини якого Конституційний Суд України визнав таким, що відповідає вимогам статей 157 і 158 Конституції України, законопроект про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524). Згідно преамбули цього Висновку, Конституційний Суд України розглянув на пленарному засіданні справу про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) вимогам статей 157 і 158 Конституції України, у голосуванні брали участь 13 суддів Конституційного Суду України. Вказав, щонайменше 10 з 13 суддів Конституційного Суду України проголосували за надання Висновку Конституційного Суду України № 1- в/2016 від 20 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України. При цьому, в порядку статті 64 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР (станом на 20 січня 2016 року), суддями Конституційного Суду України було додано до цього Висновку від 20 січня 2016 року безпрецедентну кількість окремих думок у кількості 10.

30 січня 2016 року Конституційний Суд України надав Висновок Конституційного Суду України № 2-в/2016 у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України, яким визнав таким, що відповідає вимогам статей 157 і 158 Конституції України, доопрацьований законопроект про внесення змін до Конституції України щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) в редакції від 26 січня 2016 року.

Позивач вказує, що очевидні відповідні помилки, вади, недоліки та неузгодженості Висновку Конституційного Суду України № 1-в/2016 від 20 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України, Конституційним Судом України усунені не були, а деякі положення відповідного Законопроекту, які прямо суперечать цілому ряду статтей Конституції України, зокрема суперечать статті 157 Конституції України - повторно залишені Конституційним Судом України без уваги. У відповідному голосуванні щодо надання цього Висновку від 30 січня 2016 року брали участь 13 суддів Конституційного Суду України, із заміною двох суддів у складі, щонайменше 10 з 13 суддів Конституційного Суду України проголосували за надання Висновку Конституційного Суду України № 2- в/2016 від 30 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України. При цьому, в порядку статті 64 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16 жовтня 1996 року № 422/96-ВР (станом на 30 січня 2016 року), суддями Конституційного Суду України було додано до цього Висновку від 30 січня 2016 року кількість окремих думок суддів Конституційного Суду України вже у кількості 5.

Позивач не вбачає у діях відповідної більшості суддів Конституційного Суду України добросовісного виконання їх відповідних повноважень при наданні Висновку Конституційного Суду України № 1-в/2016 від 20 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам ітатей 157 і 158 Конституції України та Висновку Конституційного Суду України № 2-в/2016 від 30 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України Конституційний Суд України.

Звернув увагу, що до внесення вказаних змін до Конституції України особа могла звернутися з конституційним зверненням до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України, яке б мало бути розглянуто, наслідком чого були як і реалізація права особи вільно збирати і використовувати інформацію щодо офіційного тлумачення Конституції України та законів України, в тому числі як форми судового захисту та джерела знання відповідних прав і обов`язків в частині їх належної реалізації тощо, так й ініціювання правозастосування, як форма безпосередньої участі особи в управлінні державними справами. Таке конституційне право особи імплементувалося через приписи статті 43 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 16.10.1996 №422/96-ВР, а саме: суб`єктами права на конституційне звернення з питань дачі висновків Конституційним Судом України у випадку, передбаченому пунктом 4 статті 13 цього Закону, є громадяни України, іноземці, особи без громадянства та юридичні особи. Позивач вказує, що внесеням відповідних змін до Конституції України було перевстановлено перелік суб'єктів права на відповідне письмове клопотання до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України.

Ураховуючи беззаперечну пряму дію норм Конституції України, автоматичну нікчемність будь-якого скасування чи обмеження конституційних прав і свободи людини і громадянина та автоматичну нікчемність звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, за відсутності офіційного тлумачення Конституційного Суду України, до виключної компетенції якого належить офіційне тлумачення Конституції України, щодо офіційного тлумачення частини другої статті 150 Конституції України в редакції Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII, в частині того, чи є зазначений перелік суб`єктів права на конституційне подання з питань офіційного тлумачення Конституції України вичерпним, та в частині того, чи встановлює така редакція частини другої статті 150 Конституції України фактичні обмеження щодо звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства та юридичних осіб, до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України, позивач 21.09.2019 направив до Конституційного Суду України відповідне письмове клопотання щодо надання, зокрема, такого офіційного тлумачення цих норм Конституції України.

Листом Секретаріату Конституційного Суду України від 18 жовтня 2019 року № 15/5-18/4424 у відповідь на звернення позивачу було повідомлено, що на думку Секретаріату Конституційного Суду України, згідно з частиною другою статті 150 Конституції України, пунктом 2 частини першої статті 51, статтею 52 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-УІІІ (далі - Закон) Конституційний Суд України здійснює офіційне тлумачення Конституції України виключно за конституційними поданнями Президента України, щонайменше сорока п`ятинародних депутатів України, Верховного Суду, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, що цей перелік суб`єктів права на конституційне подання є вичерпним, та що відповідно до частини четвертої статті 55 Конституції України, статті 56 Закону громадяни та юридичні особи можуть звертатися до Конституційного Суду України лише з конституційними скаргами щодо відповідності Конституції України (конституційності) законів України за умови, якщо автор клопотання вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в його справі закон України суперечить Конституції України, а конституційна скарга може бути подана в разі, якщовсі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано (стаття 151-1 Конституції України).

Позивач також зазначає, що відповідними змінами до Конституції України, внесеними Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII, які набрали лпіості 30 вересня 2016 року, Державою Україна було визнано та гарантовано нове конституційне право особи щодо звернення із конституційною скаргою до Констиуційного Суду України, а саме: відповідно до частини четвертої (доповненої) статті 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом; згідно статті 151-1 (доповненої) Конституції України проголошено, що Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України; конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано. При цьому, враховуючи вимоги частини першої статті 8 Конституції України (в Україні визнається і діє принцип верховенства права), частини другої статті 8 Конституції України (Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй), частини третьої статті 8 Конституції України (норми Конституції України є нормами прямої дії, та що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується), частин другої і третьої статті 22 Конституції України (конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод) та частини першої статті 157 Конституції України (Конституція України не може бути змінена, якщо зміни передбачають скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина), починаючи з 30 вересня 2016 року таке нове конституційне право особи звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом, вже не може жодним чином бути скасовано чи обмежено, в тому числі зі звуженням його змісту чи обсягу. Позивач вважає, що у вказаному вбачається намагання законотворця, при внесенні змін до Конституції України Законом України «Про внесення змін до Конституції України до правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII, здійснити заміну конституційного права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України на конституційне право особи звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у випадку, визначеному законом, із застосуванням у відповідному новому конституційному праві особи загальновизнаних принципів міжнародного права, а саме: принципу вичерпання всіх національних засобів юридичного захисту, що застосовується при розгляді Європейським судом з прав людини справ щодо порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року або протоколів до неї; принципу вичерпання всіх наявних внутрішніх засобів правового захисту, що застосовуються при розгляді Комітетом по правах людини справ щодо порушення Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року (з урахуванням Факультативного протоколу до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року). Але, при цьому застосування нового засобу юридичного захисту у вигляді конституційної скарги, не вбачається ефективним зовсім.

Також позивач вказує, що сам факт відсутності в Законі України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII положень про право особи звернутися до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України, є підставою та необхідністю для перевірки Закону раїни «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VІІІ в цілому на відповідність нормам Конституції України (конституційність). Зокрема позивач вважає, що порушенням зобов`язання поважати і забезпечувати права, визначені у статтях 14, 16, 19 та 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, держава-відповідач порушила статтю 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року.

Позивач вважає, що державою Україна за зазначених вище обставин було порушено його право і можливість брати участь у веденні державних справ безпосередньо, зокрема шляхом ініціювання своїм зверненням правозастосування офіційним тлумаченням Конституції України та законів України щодо будь-яких конкретних обставин, проблем, питань, трактування законодавства тощо.

Позивач окремо звернув увагу суду, що підставою цього позову є фактичне порушення, обмеження, звуження змісту та обсягу відповідного конституційного права особи звернутися до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України, порушення Державою Україна в особі Конституційного Суду України та в особі Верховної Ради України відповідних конституційних гарантій, проголошених відповідно до частин першої-третьої статті 8, частин другої і третьої статті 22, частини першої статті 55 та частини першої статті Конституції України, і порушення Державою Україна її зобов`язання поважати і забезпечувати всім перебуваючим у межах її території та під її юрисдикцією особам права, визнані в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року.

Також позивач просив суд після ухвалення рішення у справі звернутись до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності пункту 14 розділу І Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII та Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136- VIIIв цілому.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги, а саме: визнати порушення Державою Україна пункту 1 статті 2, пункту 1 статті 14, 16, статті 19 та статті 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні 1966 року, при наданні Конституційним Судом України Висновку Конституційного Суду України № 1-в/2016 від 20 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності і проекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України та Висновку Конституційного Суду України № 2-в/2016 від 30 січня 2016 року у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України і, як наслідок, при прийнятті Верховною Радою України Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII, та зобов`язати Державу Україна в особі Міністерства юстиції України сумлінно вживати, в межах своєї компетенції, усіх можливих заходів, передбачених національним законодавством України та відповідними нормативно-актами, для повного та належного поновлення порушеного права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України (відновлення становища, наскільки це можливо, яке існувало до порушення), до моменту повного та належного поновлення відповідного порушеного права. Здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та розподіл судових витрат, які можуть бути понесені у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції під час розгляду справи взагалі не здійснив жодного з`ясування обставин порушення або дотримання державою УкраїнаМіжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року у світлі зазначених у позовній заяві підстав позову. Вказав, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність заперечень відповідача проти обставин порушеннядержавою Україна Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року. Також звертає увагу суду апеляційної інстанції, що у процесі розгляду та вирішення справи обставини вже фактичного та остаточного скасування права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України було доведено ухвалою Другої колегії суддів Другого сенату Конституційного Суду України від 26 жовтня 2021 № 158-2(ІІ)/2021 про відмову у відкриті конституційного провадження у справі ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень ч. 1. ст. 64 , ч. 1 ст. 157 Конституції України у взаємозв`язку з положеннями пункту 14 розділу І Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII, ч.2 ст. 150 Конституції України». Вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не здійснено з`ясування обставин порушення Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року через порушення статей 14, 16, 19 та 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року. Також судом першої інстанції не було з`ясовано обставин порушення або ж дотримання Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року у світлі фактичного скасування права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України, зокрема як в частині питання доступу осіб до суду конституційної юрисдикції, так і в частині питання належного доступу осіб до справедливого суду у судах інших юрисдикцій через належне та своєчасне отримання належної правової інформації з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України. Зокрема судом першої інстанції не було з`ясовано порушення або ж дотриманняМіжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року у світлі фактичного скасування права особи на конституційне звернення до КонституційногоСуду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законівУкраїни, а саме: обставини припинення визнання правосуб`єктності особи щодоправа на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційноготлумачення Конституції України та законів України, зокрема припинення визнанняправоздатності щодо конституційного звернення до Конституційного Суду Україниз питань офіційного тлумачення Конституції України. Разом з тим, судом першої інстанції не було з`ясовано обставини порушення дотримання пункту 2 статті 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року щодо свободи одержувати належну, достовірну та повну правову інформацію щодо офіційного тлумачення Конституції України та законів України, за відповідним конституційним зверненням до Конституційного Суду України на розсуд особи як суб`єкта права на відповідне конституційне звернення. Крім того вважає, що судом першої інстанції не було з`ясовано обставин порушення або ж дотримання статті 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року у світлі фактичного скасування права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України.

Звернув увагу на те, що предметом позову є визнання порушення державою Україна Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та, як наслідок, зобов`язання вчинити певні дії щодо поновлення порушеного права у законному порядку, а будь-яке оскарження акту конституційної юрисдикції не є предмтом даного позову. Безпідставні та необгрунтовані висновки, припущення і домисли суду першої інстанції щодо оскарження позивачем актів Конституційного Суду України не відповідають дійсності та обставинам справи.

Крім того ОСОБА_1 вказує на те, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо неналежності відповідача, можливості поновлення порушеного права та ефективності способу судового захисту порушених прав. Суд першої інстанції не врахував, що позов не пред`являвся до Міністерства юстиції України, як до окремої юридичної особи, позов пред`явлений до держави Україна, представництво Міністерством юстиції України держави в судах, у світлі підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, не суперечить одному із таких основних завдань Міністерства, як забезпечення представництва інтересів держави у судах.

Окрім того ОСОБА_1 зазначив, що порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині системного незастосування закону, який підлягав застосуванню, при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення, призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення суду у цій справі.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити апеляційну скаргу з викладених підстав.

Відповідач Держава Україна в особі Міністерство юстиції України у відзиві на апеляційну скаргу позивача заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін як законне та обґрунтоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу позивача.Явку свого представника у судове засідання суду апеляційної інстанції Міністерство юстиції України не забезпечило, про час, дату та місце розгляду Міністерство повідомлене належним чином, причини неявки представника суду невідомі.

Суд врахує, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

З урахуванням зазначеного та вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника Міністерства юстиції України, оскільки його неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою та другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Положеннями частин першої та другої статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не узгоджується також з визначеними законодавством повноваженнями Міністерства юстиції України, до яких не відносяться повноваження, пов`язані із винесенням законів та внесенням змін до Конституції України. Міністерство юстиції України також не наділене правом законодавчої ініціативи у Верховній Раді України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, положення статті 8 Конституції України визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції. Діяльність Конституційного Суду України ґрунтується на принципах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень iвисновків.

До повноважень Конституційного Суду України належить: 1) вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) офіційне тлумачення Конституції України; 3) здійснення інших повноважень, передбачених Конституцією України. Питання, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються за конституційними поданнями: Президента України; щонайменше сорока п`яти народних депутатів України; Верховного Суду; Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини; Верховної Ради Автономної Республіки Крим (ст. 150 Конституції України).

Статтею 151 Конституції України визначено, що Конституційний Суд України за зверненням Президента України, або щонайменше сорока п`яти народних депутатів України, або Кабінету Міністрів України надає висновки про відповідність Конституції України чинних міжнародних договорів України або тих міжнародних договорів, що вносяться до Верховної Ради України для надання згоди на їх обов`язковість. Конституційний Суд України за зверненням Президента України або щонайменше сорока п`яти народних депутатів України надає висновки про відповідність Конституції України (конституційність) питань, які пропонуються для винесення на всеукраїнський референдум за народною ініціативою. За зверненням Верховної Ради України Конституційний Суд України надає висновок щодо додержання конституційної процедури розслідування і розгляду справи про усунення Президента України з поста в порядку імпічменту.

Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України (конституційність) закону України за конституційною скаргою особи, яка вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України суперечить Конституції України. Конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано (ст. 151-1 Конституції України).

Стаття 151-2Конституції України визначає, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Законопроект про внесення змін до Конституції України може бути поданий до Верховної Ради України Президентом України або не менш як третиною народних депутатів України від конституційного складу Верховної Ради України, як це передбачено положеннями статті 154 Конституції України.

Згідно статті 155 Конституційного Суду України законопроект про внесення змін до Конституції України, крім розділу I«Загальні засади», розділу III«Вибори. Референдум» і розділу XIII«Внесення змін до Конституції України», попередньо схвалений більшістю від конституційного складу Верховної Ради України, вважається прийнятим, якщо на наступній черговій сесії Верховної Ради України за нього проголосувало не менш як дві третини від конституційного складу Верховної Ради України.

Відповідно до статті 156 Конституції України законопроект про внесення змін до розділу I«Загальні засади», розділу III«Вибори. Референдум» і розділу XIII«Внесення змін до Конституції України» подається до Верховної Ради України Президентом України або не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України і, за умови його прийняття не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України, затверджується всеукраїнським референдумом, який призначається Президентом України.

Повторне подання законопроекту про внесення змін до розділів I, III і XIIIцієї Конституції з одного й того самого питання можливе лише до Верховної Ради України наступного скликання.

Статтею 157 Конституції України визначено, що Конституція України не може бути змінена, якщо зміни передбачають скасування чи обмеження прав і свобод людини і громадянина або якщо вони спрямовані на ліквідацію незалежності чи на порушення територіальної цілісності України. Конституція України не може бути змінена в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Законопроект про внесення змін до Конституції України, який розглядався Верховною Радою України, і закон не був прийнятий, може бути поданий до Верховної Ради України не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення щодо цього законопроекту. Верховна Рада України протягом строку своїх повноважень не може двічі змінювати одні й ті самі положення Конституції України (ст. 158 Конституції України).

Згідно статті 159 Конституції України законопроект про внесення змін до Конституції України розглядається Верховною Радою України за наявності висновку Конституційного Суду України щодо відповідності законопроекту вимогам статей 157 і 158 цієї Конституції.

Отже, Конституцією України визначено, що Конституційний Суд України є незалежним, самостійним органом з виключними конституційними повноваженнями. Конституційний Суд України як орган конституційної юрисдикції посідає особливе місце в системі органів державної влади, виконуючи специфічну функцію - здійснення конституційного контролю з метою забезпечення верховенства Конституції України.

Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України; діяльність Конституційного Суду України ґрунтується на принципах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків.

В Основному Законі України передбачено здійснення Конституційним Судом України його виключних конституційних повноважень з ухвалення актів щодо питань, пов`язаних зі здійсненням конституційного провадження.

Відповідно до приписів статей 52, 54 Закону України «Про Конституційний Суд України» суб`єктами права на конституційне подання та конституційне звернення є органи публічної влади та особи, уповноважені на виконання функцій держави, тому тексти названих форм звернень до Конституційного Суду України не тільки мають ознаки публічності, а й становлять значний суспільний інтерес.

До суб`єктів права на конституційну скаргу належать фізичні особи та юридичні особи приватного права. Конституційна скарга є індивідуальною формою звернення до Конституційного Суду України щодо перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) закону України (його окремих положень). Інформація, яка міститься у конституційній скарзі, відображає питання, думки, ідеї, що мають істотне значення для всього суспільства, оскільки справи, які розглядаються за цією формою звернення до Конституційного Суду України, стосуються тверджень про потенційну неконституційність законів України (їх окремих положень), що є регуляторами найважливіших суспільних відносини у державі (стаття 92 Конституції України), тому текст конституційної скарги, безперечно, становить значний суспільний інтерес (ст. 55, 56 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

Як вбачається із матералів справи та встановлено судом, 20.01.2016 Конституційний Суд України розглянув на пленарному засіданні справу про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

Підставою для розгляду справи відповідно до статті 159 Конституції України слугувало надходження до Конституційного Суду України законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) згідно з Постановою Верховної Ради України «Про включення до порядку денного третьої сесії Верховної Ради України восьмого скликання законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) і про його направлення до Конституційного Суду України» від 22.12.2015 № 895-VIIIдля надання висновку щодо його відповідності вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

Підставою для розгляду справи є необхідність надання Конституційним Судом України висновку щодо відповідності вказаного законопроекту вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

За результатами розгляду вказаної справи Конституційний Суд України надав висновок №1-в/2016 про визнання таким, що відповідає вимогам статей 157 і 158 Конституції України законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524).

30.01.2016 Конституційний Суд України розглянув на пленарному засіданні справу про надання висновку щодо відповідності доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) в редакції від 26.01.2016 вимогам статей 157 і 158 Конституції України. Законопроект поданий Президентом України відповідно до положень статті 154 Конституції України.

Підставою для розгляду справи, відповідно до статті 159 Конституції України, слугувало надходження до Конституційного Суду України доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) в редакції від 26.01.2016 згідно з Постановою Верховної Ради України «Про включення до порядку денного третьої сесії Верховної Ради України восьмого скликання доопрацьованого законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) і про його направлення до Конституційного Суду України» від 28.01.2016 № 950-VIIIдля надання висновку щодо його відповідності вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

Підставою для розгляду справи є необхідність надання Конституційним Судом України висновку щодо відповідності вказаного законопроекту вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

За результатами розгляду вказаної справи Конституційний Суд України надав висновок №2-в/2016 про визнання таким, що відповідає вимогам статей 157 і 158 Конституції України, законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (реєстр. № 3524) в редакції від 26.01.2016 року

21 вересня 2019 року засобами поштового зв`язку позивачем було направлено до Конституційного Суду України його онституційне звернення від 21 вересня 2019 року у трьох відповідних примірниках.

Листом Секретаріату Конституційного Суду України від 18 жовтня 2019 року № 15/5-18/4424 у відповідь на звернення позивачу було повідомлено, що на думку Секретаріату Конституційного Суду України, згідно з частиною другою статті 150 Конституції України, пунктом 2 частини першої статті 51, статтею 52 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-УІІІ (далі - Закон) Конституційний Суд України здійснює офіційне тлумачення Конституції України виключно за конституційними поданнями Президента України, щонайменше сорока п`ятинародних депутатів України, Верховного Суду, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, що цей перелік суб`єктів права на конституційне подання є вичерпним, та що відповідно до частини четвертої статті 55 Конституції України, статті 56 Закону громадяни та юридичні особи можуть звертатися до Конституційного Суду України лише з конституційними скаргами щодо відповідності Конституції України (конституційності) законів України за умови, якщо автор клопотання вважає, що застосований в остаточному судовому рішенні в його справі закон України суперечить Конституції України, а конституційна скарга може бути подана в разі, якщовсі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано (стаття 151-1 Конституції України).

Звертаючись до суду із цим позовом ОСОБА_1 зазначив, щоне погоджується з вищевказаними висновками Конституційного Суду України, та вказавна очевидні недоліки та неузгодженості висновків вимогам статей 157 і 158 Конституції України, які не були усунуті Конституційним Судом України. Зокрема позивач вказав на те, що Конституційним Судом України було залишено без уваги положення поданого на розгляд Конституційного Суду України законопроекту (реєстр. № 3524), які прямо суперечать цілому ряду статей Конституції України, зокрема статті 157 Конституції України. ОСОБА_1 не вбачає у діях відповідної більшості суддів Конституційного Суду України добросовісного виконання їх повноважень при наданні висновків, за результатами яких Верховна Рада України постановила внести до Конституції України зміни стосовно переліку суб`єктів права на звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та Законів України. Такі порушення, на думку позивача, призвели до порушення державою Україна в особі Конституційного Суду України та Верховної Ради України конституційних гарантій, встановлених частинами першою, другою та третьою статті 8, частинами другої, третьої статті 22, частиною першою статті 55 та частиною першою статті 157 Конституції України, а також до порушення державою прав, визнаних в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про їх недоведеність та необгрунтованість. Суд вважав,що позивачем помилково обрано спосіб захисту та коло учасників, а законом не передбаченоможливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду та зобов`язання вчинити дії, а саме: звернутись до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Контитуційного Суду України подання, в контексті вимог позивача. При цьому суд зауважив, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Обов`язковість, остаточність та неможливість оскарження ухвалених Конституційним Судом України актів за наслідками розгляду справ пов`язані з виключними повноваженнями органу конституційної юрисдикції.

Колегія суддів вважає зазначені висновки суду законними і обґрунтованими, такими що відповідають встановленим у справі обставинам та повністю узгоджуються із матеріалами справи, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Статтею 15 ЦК Українипередбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що начебто певні обставини впливають на його правове становище.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, застосовується у тому разі, якщо покладення обов`язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб`єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позовунезалежно від інших встановлених судом обставин

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 55 Конституції України).

Частиною третьою статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Положеннями частин першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається із матеріалів справи, у якості способу захисту своїх прав позивач вбачає у визнанні судом загальної юрисдикції порушення державою Україна певних норм Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, при дачі Конституційним Судом України Висновку Конституційного Суду України № 1-в/2016 від 20 січня 2016 року, у зобов`язанні Держави Україна в особі Міністерства юстиції України сумлінно вживати, в межах своєї компетенції, усіх можливих заходів, передбачених законодавством України та відповідними нормативно-правовими актами, для повного та належного поновлення порушеного права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України (відновлення становища, настільки це можливо, яке існувало до порушення), до моменту повного та належного поновлення відповідного порушеного права.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що він не погоджується з висновками Конституційного Суду України, вказує на очевидні недоліки та неузгодженості висновків вимогам статей 157 і 158 Конституції України, які не були усунуті Конституційним Судом України. Вказує на те, що Конституційним Судом України було залишено без уваги положення поданого на розгляд Конституційного Суду України законопроекту (реєстр. № 3524), які прямо суперечать цілому ряду статей Конституції України, зокрема статті 157 Конституції України, у зв`язку з чим, позивач зокрема просив суд визнати порушення Державою Україна положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права при наданні Конституційним Судом України вищевказаних висновків. ОСОБА_1 не вбачає у діях відповідної більшості суддів Конституційного Суду України добросовісного виконання їх повноважень при наданні висновків, за результатами яких, Верховна Рада України постановила внести до Конституції України зміни стосовно переліку суб`єктів права на звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та Законів України.

Такі порушення, на думку позивача, призвели до порушення Державою Україна в особі Конституційного Суду України та Верховної Ради України конституційних гарантій, встановлених частинами першою, другою та третьою статті 8, частинами другої, третьої статті 22, частиною першою статті 55 та частиною першою статті 157 Конституції України, а також до порушення державою прав, визнаних в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року.

Таким чином, позивач в позовній заяві фактично стверджує про незаконність висновків Конституційного Суду України, наданих за результатами розгляду законопроекту (реєстр. №3524) на відповідність його вимогам статей 157 і 158 Конституції України.

Отже, із змісту позовної заяви вбачається, що позивач вказує на звуження змісту та обсягу прав осіб на звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України. При цьому, позивач вбачає, що його порушене право полягає у відновленні становища, яке існувало до такого порушення. У якості способу захисту своїх прав позивач вбачає у зобов`язанні Держави Україна в особі Міністерства юстиції України сумлінно вживати, в межах своєї компетенції, усіх можливих заходів, передбачених законодавством України та відповідними нормативно-правовими актами, для повного та належного поновлення порушеного права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України (відновлення становища, настільки це можливо, яке існувало до порушення), до моменту повного та належного поновлення відповідного порушеного права.

Суд звертає увагу на те, що обсяг прав осіб на звернення до Конституційного Суду України, з якими не погоджується позивач, визначений в Конституції України. Відтак відновлення порушених прав позивача, про що він зазначає у позові, можливе лише шляхом внесення відповідних змін до Основного закону - Конституції України.

При цьому висновки Конституційного Суду України, з якими не погоджується позивач, є обов`язковими для усіх органів публічної влади, їх посадових осіб. Незгода з такими висновками не дозволяє жодному органу публічної влади, в тому числі Міністерству юстиції України, ставити під сумнів їх зміст, а закони України не передбачають можливості перевірки судом загальної юрисдикції на відповідність Висновків Конституційного суду України певним нормам Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та зобов`язання вчинити дії, що полягає у зверненні суду першої інстанції до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Контитуційного Суду України подання, в контексті вимог позивача.

Разом з тим, положення основного закону чітко визначають, що законопроект про внесення змін до Конституції України може бути поданий до Верховної Ради України Президентом України або не менш як третиною народних депутатів України від конституційного складу Верховної Ради України. Конституція України не може бути змінена в умовах воєнного або надзвичайного стану. Рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Обов`язковість, остаточність та неможливість оскарження ухвалених Конституційним Судом України актів за наслідками розгляду справ пов`язані з виключними повноваженнями органу конституційної юрисдикції.

Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно із статтею 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Наведені вище положення Конституції України вказують на беззаперечність рішень (актів незалежно від форми) Конституційного Суду України за наслідками конституційних проваджень, неможливість їх зміни чи скасування в частині або в цілому. Незгода з такими рішеннями (актами) не дозволяє жодному органу публічної влади ставити під сумнів їх зміст. Недодержання цих вимог є посяганням на передбачені частиною другою статті 147 Конституції України, зокрема, такі засади діяльності Конституційного Суду України, як незалежність та обов`язковість ухвалених ним рішень і висновків.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог оскільки вимоги позивача виходять за межі повноважень суду загальної юрисдикції.

Твердження позивача про те, що він не оспорює Висновки Конституційного Суду України, що предметом данного позову є встановлення судом порушення Державою Україна Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та, як наслідок, зобов`язання вчинити певні дії щодо поновлення порушеного права у законному порядку, а будь - яке оскарження акту конституційної юрисдикції не є предметом даного позову, не узгоджується із викладеними ним обставинами у позовній заяві, оскільки перевіряючи відповідність Висновку Конституційного Суду України, з яким не погоджується позивач, Міжнародному пакту про громадянські і політичні права 1966 року, суд фактично повинен бути надати оцінку законності та обгрунтованості ухваленому Конституційним Судом України акту, що не передбачено діючим законодавством.

Обов`язковість, остаточність та неможливість оскарження ухвалених Конституційним Судом України актів за наслідками розгляду справ пов`язані з виключними повноваженнями органу конституційної юрисдикції.

Переглядаючи справу суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки такий спосіб захисту не забезпечить досягнення такого правового результату, як відновлення становища, що існувало раніше, що є самостійною відмовою у задоволенні заявлених позивачем вимог. Таким чином висновок суду про те, що вимоги позивача виходять за межі повноважень суду загальної юрисдикції є обгрунтованим та таким, що повністю узгоджується із встановленими судом обставинами справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, Міністерство юстиції України відповідно до покладених на нього завдань розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавства та подає їх в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України та відповідно до покладених на нього завдань вирішує у межах повноважень, передбачених законом, питання, що випливають із загальновизнаних норм міжнародного права та міжнародних договорів, згода на які надана Верховною Радою України; забезпечує підготовку пропозицій щодо відповідної інтеграції законодавства України в систему міжнародного права, що, на думку позивача, чітко та беззаперечно визначає компетенцію та повноваження Міністерства юстиції України як по відношенню до визнання порушеного права згідно предмета позову, так і щодо можливостей Міністерства юстиції України у світлі компетенції і повноважень виконання зобов`язання вчинити певні дії відповідно до предмета позову, не свідчить про наявність у суда підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , до Міністерства юстиції України позивачем будь яких позовних вимог не пред`явлено, Міністерство юстиції України не є відповідачем у справі, відповідачем у справі є Держава Україна.

Так, повноваження Міністерства юстиції України, які визначені в Положенні про Міністерство юстиції України є дискреційними повноваженнями, які реалізуються Міністерством юстиції України з певною свободою розсуду.

У справі, яка переглядається, позов не пред`явлено позивачем до Міністерства юстиції України, як до суб`єкта владних повноважень, рішенням, дією чи бездіяльністю якого порушені права, свободи або законні інтереси позивача. При цьому завдання цивільного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання Держави Україна в особі Міністерства юстиції України сумлінно вживати, в межах своєї компетенції, усіх можливих заходів, передбачених законодавством України та відповідними нормативно-правовими актами, є такими, що не підлягають задоволенню. Судовий вплив на Міністерство юстиції України не вирішить питання, які ставить перед судом позивач, оскільки в кінцевому результаті не забезпечить такого правового результату, як повне та належне поновлення права особи на конституційне звернення до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України (відновлення становища, настільки це можливо, яке існувало раніше).

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції не враховано, що позов не пред`являвся до Міністерства юстиції України, як до окремої юридичної особи, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (зі змінами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2020 № 380) (далі - Положення № 228), Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у певних сферах.

Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом (пунктом 4 Положення №288).

Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини.

Отже, вказаним Положенням чітко окреслені випадки, коли Міністерство юстиції України є представником саме держави у судах.

Як вже зазначалося вище, висновки Конституційного Суду України є обов`язковими для усіх органів публічної влади, їх посадових осіб і незгода з такими висновками не дозволяє жодному органу публічної влади, в тому числі Міністерству юстиції України, ставити під сумнів їх зміст.

Саме позивач визначає коло відповідачів за його вимогами. ОСОБА_1 пред`явив позов до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України (при цьому Висновки виготовив Конституційний Суд України, зміни до Коституції України прийняла Верховна Рада України), що є його правом, а тому суд має перевіряти законність та обгрунтованість пред`явлених позивачем вимог саме до цього відповідача.

Щодо звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності пункту 14 розділу І Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIIIта Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136- VIIIв цілому, суд зазначає наступне.

Підстави і порядок звернення до Конституційного Суду України визначені Законом України «Про Конституційний Суд України» від 13 липня 2017 року № 2136-VIII (далі - Закон № 2136-VIII).

Статтею 50 Закону № 2136-VIII передбачено, що формами звернення до Конституційного Суду України є конституційне подання, конституційне звернення, конституційна скарга.

Конституційним поданням є подане до Конституційного Суду України письмове клопотання щодо офіційного тлумачення Конституції України(пункт 2 частини першоїстатті 51 Закону №2136-VIII).

Статтею 52 Закону № 2136-VIII визначено суб`єктів права на конституційне подання. Такими є: Президент України, щонайменше сорок п`ять народних депутатів України, Верховний Суд, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Верховна Рада Автономної Республіки Крим.

Відтак суд апеляційної інстанції не має підстав для звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності пункту 14 розділу І Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIIIта Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136- VIIIв цілому, Верховний Суд не є учасником даної справи.

Підсумовуючи викладене вважаємо, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог, вирішення яких виходить за межі повноважень суду, обрання ним неефективного способу захисту.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що підставою позову є (на думку позивача) порушення, обмеження, позбавлення, звуження змісту та обсягу конституційного права особи звернутися до Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення Конституції України та законів України, порушення Державою Україна в особі Конституційного Суду України та в особі Верховної Ради України конституційних гарантій, визначених частинами першою, другою, третьою статті 8, частинами другою, третьою статті 22, частиною першою статті 55 та частиною першою статті 157 Конституції України, тобто позбавлено суб`єктивного права на звернення до Конститутуційного Суду України з зазначених вище питань, а також порушення Державою Україна її зобов`язання поважати і забезпечувати всім перебуваючим у межах її території та під юрисдикцією особам права, визнані в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року, про що фактично вказує позивач у поданій до суду позовній заяві.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких не прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, надав належну оцінку запереченням відповідача.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені, як підстави для скасування вказаного судового рішення.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та фактично зводяться до незгоди позивача із ухваленим судом рішенням.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Підстав для постановлення окремої ухвали суд не вбачає, чим фактично відмовляє у задоволенні цього клопотання позивача.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України, оскільки суд залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову без змін, тому судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем у суді першої та апеляційної інстанції не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 березня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна