Справа №463/6799/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/1716/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг, пені, 3% річних та інфляційних нарахувань,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг, пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що позивач є обов`язковим виконавцем послуг з надання житлово-комунальних послуг. Відповідач є власником квартири №136 та квартири АДРЕСА_2 та є споживачем цих послуг. Разом з тим, відповідач своєчасно не оплачує внески, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, яка становить 945 008, 83 грн. Відповідач в добровільному порядку заборгованість не погашає, через що позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі викладеного, просив суд з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» заборгованість з оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг у розмірі 945 008, 83 грн., з них: основний борг 431 026, 94 грн.; інфляційне збільшення боргу 79 508, 42 грн.; три проценти річних 32 512, 87 грн.; пеня 401 960, 60 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 175, 13 грн.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.02.2020 року справу №463/6799/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг передано за територіальною підсудністю на розгляд Шевченківського районного суду м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду м Києва від 31 січня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» заборгованість з оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг у загальному розмірі 945 008,83 грн., з них: основний борг 431 026,94 грн.; інфляційне збільшення боргу 79 508,42 грн.; три проценти річних 32 512,87 грн.; пеня 401 960,60 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та направити справу для розгляду до Личаківського районного суду м. Львова за підсудністю.

27 жовтня 2023 року позивач направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

В ході розгляду справи судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «СТАТУС» є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_3 згідно розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації «Про визначення балансоутримувача житлових будинків АДРЕСА_5 № 174 від 09.04.2014 р.

Пізніше ТОВ «Керуюча компанія «СТАТУС» було визначено Управителем будинку АДРЕСА_3 , відповідно до рішення прийнятого на зборах співвласників будинку у відповідності до Закону України № 417 від 14.05.2015 р «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (надалі ЗУ №417 від 14.05.2015 р.), що належно оформлене Протоколом зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: АДРЕСА_3 від 30.05.2016 р.

Як вказано в відомостях з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири № 136 та квартири АДРЕСА_2 являється ОСОБА_1 (надалі - «Відповідач» та/або ОСОБА_1 ).

Загальна площа квартири № 136 становить 187,40 кв.м. Загальна площа квартири № 137 становить 189,90 кв.м.

07 липня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 3322 1370 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг (надалі - «Договір 1») - по квартирі АДРЕСА_2 , та Договір № 3322 1360 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг (надалі - «Договір 2»), по квартирі АДРЕСА_7 .

За вказаними вище Договорами позивач надає відповідачу послуги з утримання та управління будинком та прибудинковою територією, житлово-комунальні послуги та забезпечує утримання служби адміністраторів (консьєржів) в Будинку та/або контрольно-пропускних постів до Будинку, контрольно-пропускних пунктів в`їзду на територію, патрульної служби в Будинку і на території, інші додаткові послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які не увійшли до тарифу, у зв`язку із домовленістю Сторін про отримання Споживачем послуг, що не враховані у структурі, періодичності та строках надання послуг, затверджених органами місцевого самоврядування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що на момент розгляду справи відповідач не сплатив суму заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг. Окрім того, будь-яких доказів, що підтверджують невідповідність розміру заборгованості, відповідачем до суду надано не було.

Свою незгоду з оскаржуваним рішенням апелянт насамперед ґрунтував на порушенні з його точки зору судом першої інстанції процесуальних норм при вирішенні справи, насамперед через незадоволення клопотання про перенесення розгляду справи.

Дані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом. З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача неодноразово звертався до суду першої інстанції із заявами про відкладення розгляду справи. Суд першої інстанції неодноразово відкладав слухання справи, у зв`язку з чим доводи апелянта щодо дискримінаційного підходу до нього є безпідставними.

Окрім того, в своїй апеляційній скарзі апелянт зазначив про безпідставну відмову судом першої інстанції у прийнятті зустрічної позовної заяви відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 17 жовтня 2022 року суд першої інстанції постановив ухвалу стосовно зустрічної позовної заяви.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апелянта щодо того, що чинним процесуальним законом не передбачено процедури відмови у прийнятті зустрічної позовної заяви.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 194 ЦПК України до зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 194 ЦПК України передбачено, що зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Вищевказані правові норми передбачають в якості наслідків порушення процедури та порядку подання зустрічного позову, його повернення заявнику, а не відмову у його прийнятті. В той же час, ухвала від 17 жовтня 2022 року про відмову у прийнятті зустрічного позову за своєю суттю є ухвалою про повернення такої заяви заявникові. За таких умов у відповідності до положень ст.. 353 ЦПК України вказана ухвала може бути предметом окремого апеляційного оскарження, чого, однак, ОСОБА_1 не здійснив, згадану ухвалу не оскаржив.

Неоскарження у встановленому порядку вищезгаданої ухвали має насамперед наслідком набрання нею чинності. Крім того, це обумовлює неможливість її перегляду та надання оцінки її законності в рамках даного апеляційного провадження.

Оскільки в результаті постановлення судом першої інстанції вищевказаної ухвали (яка, як вже зазначено, не може бути переглянута апеляційним судом в ході розгляду апеляційної скарги на рішення суду по суті спору) доводи та позовні вимоги зустрічного позову не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Відповідно до ст.. 367 ЦПК України, обставини та вимоги, які не були предметом розгляду суду першої інстанції, не можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, посилання апелянта з даного приводу не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення у справі.

Свою незгоду з оскаржуваним рішенням оо суті спору апелянт ґрунтував на твердженні про неналежність з його точки зору положень договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг № 3322 1370 та № 3322 1360, які позивач поклав в основу своїх вимог, а також неналежності з точки зору апелянта рішення зборів співвласників будинку, оформлених протоколу зборів від 30.05.2016 року.

Вищевказані твердження апелянта також не можуть бути прийняті колегією суддів.

Положеннями ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З наведеної норми вбачається, що у суду при вирішені даної справи відсутні підстави для неврахування умов вищевказаних договорів та рішень зборів співвласників до того часу, поки їх недійсність не буде визнана відповідним рішенням суду. Оскільки, як вже зазначалося вище, питання недійсності зазначених правочинів не було предметом розгляду суду першої інстанції у даній справі, такі питання не можуть бути предметом розгляду й суду апеляційної інстанції. При цьому сторона не позбавлена можливості окремого оскарженні зазначених вище правочинів, а також звернення до суду з питанням перегляду рішення у даній справі за нововиявленими обставинами у разі задоволення таких вимог.

Не можуть бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції і доводи апелянта стосовно неврахування судом положень Кабінету Міністрів України №206 від 05.03.2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану». Предмет спору у даній справі не врегульований вищевказаним нормативним документом, а апеляційні вимоги з даного приводу ґрунтуються на суб`єктивному трактуванні апелянтом положень вищевказаних норм.

Не можуть бути прийняті апеляційний судом і посилання апелянта на здійснення погашення заборгованості третьою особою, оскільки сам же апелянт в ході розгляду справи заперечував таку обставину.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Хоча чинним законодавством й передбачене право апеляційного суду для виходу за межі доводів апеляційної скарги, в той же час підстави для такого виходу чітко регламентовані процесуальним законом і в даній справі відсутні. За таких умов перегляд даної справи апеляційний суд здійснює виключно в межах вимог і доводів апелянта.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про та, що апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько