ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Карчагіна Сергія Володимировича на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецька Вероніка Іванівна про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецька В.І. про усунення від права на спадкування (т. 1 а.с. 4-9), який в подальшому уточнила (т. 1 а.с. 150-155), в обґрунтування якого посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивачки - ОСОБА_3 , спадкоємцями якого стали матір ОСОБА_1 , батько ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що відповідачка заважала своєму чоловікові ОСОБА_3 скласти за життя заповіт на користь матері ОСОБА_1 , а саме сховала його паспорт та правовстановлюючі документи на належне йому нерухоме майно.

Крім того, подружжя мало намір розірвати шлюб, подавши спільну заяву до органу ДРАЦС, але через чотири дні після подачі заяви про розірвання шлюбу ОСОБА_3 помер.

На підставі викладеного, позивач просила суд усунути відповідачку від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний нотаріус Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецька В.І. про усунення від права на спадкування, відмовлено в повному обсязі (т. 2 а.с. 148-150).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Карчагін С.В. подав апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 160-163, 175-179), посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 скористалась своїм правом та подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 186-188).

Інші учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Тобто положення частини другої статті 1224 ЦК України необхідно розуміти так, що підстави для усунення спадкоємця за заповітом чи за законом від права на спадкування через умисні дії, в результаті яких збільшилася їхня частка у спадщині, може виникнути лише тоді, коли така особа перешкоджала спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2018р., про що свідчить свідоцтво про шлюб, актовий запис №74 від 16.02.2018р. (т. 1 а.с. 14).

Подружжям 02.10.2018р. до Соборного районного у місті Дніпрі ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області була подана спільна заява про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 12-13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік відповідачки - ОСОБА_3 у віці 35 років помер, свідоцтво про смерть, актовий запис №874 від 06.10.2018р. (т. 1 а.с. 10).

Із заявами про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори звернулися мати померлого ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_2 . Батько спадкодавця ОСОБА_4 відмовився від прийняття спадщини на користь ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 29-30).

За інформацією, що міститься в спадковій справі №593/2018 ОСОБА_3 заповіт не складав, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (т. 2 а.с. 32).

З матеріалів спадкової справи також вбачається, що з 03.05.2019р. в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходилась цивільна справа №201/5079/19 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання договорів дарування недійсними (т. 2 а.с. 40-43).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2020р. у цивільній справі №201/5079/19 позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені частково, а саме були визнані недійсними договори дарування домоволодіння та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , обидва договори від 01.08.2014р. В решті позовних вимог було відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.03.2021р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2020р. у цивільній справі №201/5079/19 було скасовано та в задоволенні позовних вимог було відмовлено в повному обсязі (т. 2 а.с. 48зв.ст.- 54).

Судом апеляційної інстанції в рамках цивільної справи №201/5079/19 було встановлено, що ОСОБА_3 не було виконано умов договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки, він не отримував правовстановлюючі документи на домоволодіння та земельну ділянку, а також технічний паспорт та технічну документацію на земельну ділянку. Встановивши, що укладені між ОСОБА_5 (матір`ю) та ОСОБА_3 (сином) договори дарування від 01.08.2014р. були фіктивними, апеляційний суд відмовив в задоволенні позову, оскільки позивачкою було пропущено строк позовної давності.

Крім того, в матеріалах спадкової справи наявна копія позовної заяви ОСОБА_7 (матері позивачки) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (третя особа Державний нотаріус Першої ДДНК Фаст Л.Д.) про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, застосування правових наслідків шляхом визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності (т. 2 а.с. 59-62).

Як встановлено при розгляді цивільної справи, ОСОБА_3 заповіт щодо свого майна не складав, що підтверджується матеріалами спадкової справи (т. 2 а.с. 32), доказів того, що він мав намір скласти заповіт, так само як і письмових доказів, що відповідач умисно перешкоджала спадкодавцеві скласти заповіт, суду не надано та судом при розгляді справи не встановлено.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що сукупність доказів у цивільній справі дає суду можливість стверджувати, що відповідачка ОСОБА_2 не чинила перешкод своєму чоловіку скласти заповіт на ім`я матері (чи будь якої іншої особи), таких перешкод не існувало, а тому є вірним висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та застосування наслідків, які передбачені частиною 2 статті 1224 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на покази свідків ОСОБА_8 (двоюрідний брат ОСОБА_3 ), ОСОБА_4 (батько ОСОБА_3 ), ОСОБА_9 (рідна тітка ОСОБА_3 ), ОСОБА_10 (товариш та співробітник ОСОБА_3 ) щодо обставин справи колегія не може прийняти до уваги оскільки вони спростовуються встановленими судом обставинам справи. Колегія суддів враховує те, що покази вказаних свідків не можуть бути беззаперечними доказами на підтвердження обставин справи які підлягають встановленню з метою застосуванню наслідків, які передбачені частиною 2 статті 1224 ЦК України, оскільки в матеріалах справи наявні інші докази. Також колегія суддів враховує той факт, що вказані свідки є близькими родичами та знайомими позивача, а тому критично ставиться до таких показів.

Доводи про те, що відповідач перешкоджала померлому ОСОБА_3 скласти заповіт на матір, оскільки приховала його паспорт, а також правовстановлюючі документи колегія суддів не бере до уваги враховуючи наступне.

Дніпровським апеляційним судом у постанові від 18.03.2021р. при розгляді цивільної справи № 201/5079/19 були встановлені обставини, що після укладення 01.08.2014р. договорів дарування ОСОБА_3 не мав правовстановлюючих документів, оскільки вони залишились у позивачки через фіктивність укладених правочинів, вказані обставини не потребують доказуванню в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України, а тому суд дійшов вірного висновку про те, що відповідач фактично не мала змоги приховувати правовстановлюючі документи та чинити таким чином перешкоджати своєму чоловіку для складання заповіту.

Крім того, згідно ст. 56 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Вказане також свідчить про те, що у ОСОБА_3 не було перепон для складання заповіту на користь своєї матері через відсутність правовстановлюючих документів і доводи апеляційної скарги вказаного не спростовують.

Також, подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 02.10.2018р. подали спільну заяву на розірвання шлюбу в орган реєстрації актів цивільного стану.

Вказаний факт також свідчить про те, що оригінал паспорту громадянина України у ОСОБА_3 02.10.2018р. був в наявності при собі, що в свою чергу спростовує твердження позивача та покази свідків про те, що відповідач приховала паспорт останнього.

Доводи скарги про те, що згідно додатків до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні не вимагають мати при собі паспорт колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не узгоджуються зі змістом положень п. 3 розділу ІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні згідно якого для державної реєстрації актів цивільного стану подаються заява, документи чи у випадку, передбаченому абзацами п`ятими, сьомим цього пункту, у відповідній заяві зазначаються відомості про документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації, а також паспорт громадянина України (далі - паспорт), паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (далі - паспортний документ) заявника, та посвідка на постійне чи тимчасове проживання або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України

Крім того, судом на підставі доказів наявних в матеріалах справи та показів свідків було встановлено факт спільного відпочинку померлого ОСОБА_3 та відповідача в Туреччині у серпні-вересні 2018р., що свідчить про наявність у померлого ОСОБА_3 також паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який також останній міг використати при вчиненні нотаріальних дій в тому числі при складанні заповіту, що не суперечить вимогам статті 43 Закону України «Про нотаріат» та спростовує твердження апелянта щодо необгрунтованості висновків суду в цій частині.

Посилання апелянта на те, що відповідно до Положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, під час посвідчення нотаріусом документів, в документі має зазначатись наступна інформація: У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (Глава 4 п. 2.5. Порядку) колегія суддів відхилає, оскільки предметом розгляду у даній справі є перешкода відповідача здійснити ОСОБА_3 наміру укласти заповіт, а не довіреності.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутність підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375,382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Карчагіна Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна