КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/659/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Журавський В.В.
Провадження № 22-ц/824/2213/2024 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Кафідової О.В.,

секретар Ткаченко В.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Воронківська сільська рада Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна в натурі,-

в с т а н о в и в:

В січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Воронківська сільська рада Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна в натурі. Зазначила, що з травня 2007 року по квітень 2015 року проживала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. 03 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно рішення Вороньківської сільської ради Бориспільського району №366-25-V від 30 листопада 2007 року ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку була передана у власність земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Наприкінці 2007 року придбаний житловий будинок був знесений та в період з 2008 року по 2014 рік на вказаній земельній ділянці вони збудовали житловий будинок площею 150,6 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який на даний час не введений в експлуатацію та право власності на який не зареєстровано. Вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін, оскільки збудований під час проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю та за рахунок спільних коштів. ОСОБА_1 просила визнати земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 ; поділити в натурі у рівних частках земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва.

01 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову, просила визнати земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , та право власності на 1/2 частину розташованого на цій земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва; поділити в натурі у рівних частках земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , та розташований на ній об`єкт незавершеного будівництва.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення судом обставини, що мають значення для справи. Вважає, що суд не надав належної оцінки показам свідків у сукупності з іншими доказами помилково встановив проживання сторін однією сім`єю, наслідком чого стало встановлення судом факту спільного проживання з 2008 року, а не з травня 2007 року. 03.10.2007р. вона і ОСОБА_2 придбали будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для визнання земельної ділянки, на якій був розташований вказаний будинок, спільною сумісною власністю сторін. Суд дійшов помилкового висновку про неможливість визнання об`єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.10.2007р. ОСОБА_2 за спільні з нею кошти у сумі 23 712,00 грн. придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки вказаний будинок набутий за час спільного проживання сторін однією сім`єю, він був набутий у їх спільну сумісну власність. Відповідно до ч. 1 ст.120 ЗК України в редакції, чинній на момент купівлі будинку, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. З набуттям за час спільного проживання у спільну сумісну власність будинку до сторін перейшло право спільної сумісної власності на земельну ділянку, на якій був житловий будинком з надвірними будівлями та спорудою, а також на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, що відповідно до рішення Воронківської сільської ради №366-25-V від 30.11.2007р. становить 0,25 га. Вважає помилковим висновок суду, що земельна ділянка, на якій знаходився будинок, є особистою власністю відповідача ОСОБА_2 , оскільки вона була ним приватизована. Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва та його поділ, суд першої інстанції не врахував, що до законодавства України внесенні зміни, якими у цивільний обіг введено такий об`єкт речових прав як об`єкт незавершеного будівництва. З матеріалів справи вбачається, що 13 червня 2013 року ОСОБА_2 подав до ЩАБК у Київській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт №КС14, в якому повідомив про будівництво житлового будинку та господарських будівель, споруд за адресою: АДРЕСА_1 . За даними виготовленого 10 липня 2013 року КП БРР БРвБТІ» технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , , на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0110 побудований двоповерховий житловий будинок літера «А-2», площею 104 кв.м., літня кухня літера «Б», гараж літера «В», оглядова яма гаражна «Г», огорожа літера «N1», ворота «N2», хвіртка літера «N3», ганок літера «аі», балкон літера «а2», балкон літера «аЗ», балкон літера «а4», колонка питна літера «К», яма вигрібна «Л». Відтак, наявні всі визначені законом юридичні факти для державної реєстрації, а отже і набуття права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який є предметом спору у даній справі. Апелянт наголошує на тому, що будівництво вказаного будинку здійснювалося не лише за рахунок її коштів та коштів відповідача, а ще й за рахунок коштів її батьків, які перераховували ці кошти відповідачу. Так, 27.04.2011р. її батько ОСОБА_4 перерахував відповідачу 10 000,00 грн. 12.07.2011р. її мати ОСОБА_5 перерахувала відповідачу 20 000, 00 грн. Суд фактично встановив, що об`єкт незавершеного будівництва збудований на земельній ділянці, відведеної для цієї мети на підставі відповідного дозволу, після завершення будівництва проведена технічна інвентаризація, але помилково визначив це майно як сукупність будівельних матеріалів і відмовив у захисті її права у ефективний спосіб, який не суперечить закону. Оскільки вона набула право власності на половину об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на земельній ділянці, на підставі ст.120 ЗК України вона набула право власності на половину земельної ділянки, на якій цей об`єкт побудований. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про призначення експертизи. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.03.2016р. у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, але вона не була проведена у зв`язку з ненаданням доступу до об`єктів дослідження по АДРЕСА_1 . Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06.07.2020 р. у справі повторно призначена судова експертиза, але вона також не була проведена через ненадання експертам доступу до об`єкта дослідження, а за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянт вважає надуманим твердження суду про те, що за таких обставин вона не позбавлена можливості самостійно провести судову експертизу.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання треті особи ОСОБА_3 , представники Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Воронківської сільської ради Бориспільського району Київської області, не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутності.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_2 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого Меленною Т.К., приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованого в реєстрі за №1290 (а.с.36-37 т. 1).

Рішенням Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області №366-25-У від 30 листопада 2007 року ОСОБА_2 була передана у власність земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 (а.с.38 т.1).

На підставі цього рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0110, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.39-40 т.1).

Після передачі земельної ділянки у власність придбаний на підставідоговору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року житловий будинок був знесений та на вказаній земельній ділянці був збудований новий будинок площею 150,6 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, який не введений в експлуатацію.

30 грудня 2015 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , що підтверджено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року (а.с.111-119 т. 2).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Воронківська сільська рада Бориспільського району Київської області, ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна в натурі.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу починаючи з 2008 року і по 2015 рік. Суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині визнання права ОСОБА_1 на частину земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , оскільки вона була набута ОСОБА_2 на підставі рішення Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області №366-25-V від 30 листопада 2007 року і є його особистою приватною власністю. Оскільки будівництво спірного домоволодіння не завершено, не введено в експлуатацію, відсутні підстави для визнання його об`єктом права спільної сумісної власності та поділу, а також визнання права власності за позивачкою на 1/2 частину земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

При цьому факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу має бути встановлений судом на підставі доказів, на які посилається сторона, яка наполягає на встановленні відповідних обставин.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Водночас, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність між ними сталих відносин, притаманних подружжю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у частині встановлення періоду спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіки без реєстрації шлюбу починаючи з 2008 року і по 2015 рік, а також недоведеністю проживання сторін однією сім`єю, починаючи з травня 2007 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, свої висновки щодо встановлення факту проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з 2008 року по 2015 рік суд першої інстанції обґрунтовував оцінкою показів допитаних свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 та письмових доказів. Суд врахував факт оплати ОСОБА_2 вартості спожитих житлово-комунальних послуг за місцем спільного проживання в АДРЕСА_2 за квитанцією від 22 березня 2008 року та 01 лютого 2009 року. Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 27 вересня 2017 року підтверджено, що саме ОСОБА_2 як платник підписував квитанції про сплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , від 22 березня 2008 року та від 01 лютого 2009 року(а.с.78-81 т.2). Суд врахував визначення ОСОБА_2 свого місця проживання у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , при складанні щодо нього протоколів про адміністративні правопорушення від 11 липня 2010 року, 19 травня 2013 року, 19 березня 2013 року, а також при укладенні 18 лютого 2008 року договору з ТОВ «Емвей Україна». Згідно відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України протягом 2012-2014 років ОСОБА_12 та ОСОБА_2 спільно подорожували. В період з 2012-2015 роки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом проходили в лікування в клініці «Надія» як пацієнти та брали участь у програмі штучного запліднення, що підтверджується довідкою від 15 березня 2016 року, виданою директором клініки ОСОБА_13 , копією медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , копіями медичних досліджень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_7 показала, що познайомилась з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в серпні 2007 року, коли вони заселилися в житловий будинок в АДРЕСА_4 . Вони разом приймали участь у створенні ОСББ. Зі слів ОСОБА_1 свідку відомо, що вони з ОСОБА_2 будували будинок.

Свідок ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_1 доводиться їй племінницею. В 2007 році ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 приїжджали до свідка на 50-ліття та починаючи з того часу вони часто відвідували свідка, приїжджали також їх батьки. ОСОБА_14 та ОСОБА_2 проживали в цивільному шлюбі, будували разом будинок. Свідок ніколи не бачила будинок, який будувався сторонами по справі. Їй відомо, що сторони проживали разом в квартирі в м. Бровари.

Свідок ОСОБА_9 показав, що з ОСОБА_2 він познайомився в 2007 році, коли він почав проживати з ОСОБА_1 , яка доводиться свідку двоюрідною сестрою. ОСОБА_2 приймав участь в ремонті квартири в м. Бровари, був присутнім на дні народженні матері свідка в м. Шостка. Свідок відвідував будинок в с. Вороньків, який на той час був в процесі будівництва. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом приїжджали в гості до свідка в м.Житомир.

Свідок ОСОБА_10 показав, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомився в 2007 році, вони їздили разом на відпочинок, в с. Вороньків на будівництво будинку. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як чоловік та дружина. Свідок вказав, що будівництво будинку в с. Вороньків сторони по справі займались разом, ОСОБА_1 займалась дизайном, а ОСОБА_2 - підвозив будівельні матеріали.

Свідок ОСОБА_11 показала, що вона була другом сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , познайомилась з ними під час роботи в магазині «Велика кишеня». Свідку відомо про те, що в 2011 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали як пара та разом будували будинок, зокрема ОСОБА_2 демонстрував свідку будинок, розташування кімнат. ОСОБА_1 купувала гардини на вікна та інше в будинок. З цієї підстави свідок вважала, що вони проживають як чоловік та жінка.

Допитана судом як свідок ОСОБА_1 показала, що з 19 квітня 2007 року вона та ОСОБА_2 почали зустрічатись та проживати разом як подружжя. Влітку того ж року вони разом їздили на День народження до матері ОСОБА_2 та подарували їй пральну машинку. З часу спільного проживання вони разом почали планувати придбання будинку і земельної ділянки. В жовтні 2007 року була придбана земельна ділянка та знесений старий житловий будинок. Вказане нерухоме майно було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . Вказала на те, що вони з ОСОБА_2 проживали як подружжя, планували народження дітей та з цією метою звертались в клініку репродуктивної медицини.

Оскаржуючи висновки суду першої інстанції, та наполягаючи на тому, що суд першої інстанції мав встановити факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу саме з травня 2007 року, а не з 2008 року, представник ОСОБА_1 посилався на те, що суд не надав неналежної оцінки показам свідків. Наголошував на тому, що допитані судом свідки також підтвердили, що ще в 2007 році сторони їздили разом в гості до родичів ОСОБА_1 , дарували подарунки, проживали за однією адресою в квартирі ОСОБА_1 .

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції надав належну оцінку показам допитаних свідків.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 заявив клопотання про відтворення звукозапису допиту свідків для уточнення часу, з якого сторони проживали спільно однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Проте, в ході обговорення клопотання представник ОСОБА_1 зняв його з розгляду.

Представник ОСОБА_1 посилався на те, що проживання сторін однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу з квітня 2007 року підтверджується фотознімками, які були зроблені коли сторони разом проводили час, їздили в гості та відпочивали. Проте, більшість наданих позивачкою фотознімків не містять дати їх створення. Надані фотознімки не доводять факт наявності у позивачки та відповідача відносин, притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства та спільного бюджету з травня 2007 року.

Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 виклав правовий висновок, де зазначив, що лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Письмові докази, на які посилався представник ОСОБА_1 та наполягав на їх врахуванні у сукупності із показами свідків, зокрема, копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, копії протоколів та постанов про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, квитанцій про перерахування відповідачу коштів батьками ОСОБА_1 та інші документи, стосуються більш пізнього періоду - після 2008 року.

Враховуючи наведене, у апеляційного суду відсутні підстави вважати доведеними факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу саме з травня 2007 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , та розташованого на ній об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 ; визнання за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , та право власності на 1/2 частину розташованого на цій земельній ділянці об`єкту незавершеного будівництва; та поділ вказаних об`єктів в натурі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що з травня 2007 року по квітень 2015 року вона проживала разом з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а 03 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно рішення Вороньківської сільської ради Бориспільського району №366-25-V від 30 листопада 2007 року ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку була передана у власність земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка посилалася на те, що оскільки вказаний будинок був придбаний у спільну сумісну власність, то і земельна ділянка перейшла у спільну власність.

Разом з тим, суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як жінка та чоловік без реєстрації шлюбу лише з 2008 року.

ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження придбання будинку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року за спільні кошти.

Відповідно, у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний ОСОБА_2 03 жовтня 2007 року у спільну сумісну власність.

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №385884, земельна ділянка площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:001:0110 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташовується в АДРЕСА_1 , була передана ОСОБА_2 на підставі рішення Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області №366-25-V від 30 листопада 2007 року безоплатно (а.с. 38-39 т. 1).

З урахуванням положень ст. 57 СК України та установленого судом періоду спільного проживання сторін однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, вказана земельна ділянка була набута ОСОБА_2 у особисту приватну власність.

Судом встановлено, що придбаний ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2007 року будинок був знесений та на земельній ділянці почалося будівництво нового будинку.

13 червня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до ІДАБК у Київській області з повідомленням про початок будівництва житлового будинку та господарських будівель, споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.156-157 т. 1). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого 10 липня 2013 року КП БРР БР«БТІ», на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0110 побудований двоповерховий житловий будинок літера «А-2», площею 104 кв.м., літня кухня літера «Б», гараж літера «В», оглядова яма гаражна «Г», огорожа літера «N1», ворота «N2», хвіртка літера «N3», ганок літера «а1», балкон літера «а2», балкон літера «а3», балкон літера «а4», колонка питна літера «К», яма вигрібна «Л» (а.с.115-120т.3).

Разом з цим, будівництво домоволодіння не завершене, об`єкт нерухомого майна на вказаній земельній ділянці не введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване.

У постанові від 12 квітня 2023 року в справі № 511/2303/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, тому підстав для відступу від таких висновків немає.

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Таким чином, враховуючи, що об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0110, не був зданий до експлуатації, право власності на нього не було зареєстроване, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім того, заявляючи вимоги про визнання спільною сумісною власністю об`єкта незавершеного будівництва на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:0110, яка розташовується в АДРЕСА_1 , та його поділ у рівних частках, позивачка ОСОБА_1 взагалі не визначила на який саме об`єкт незавершеного будівництва із збудованих вона просить визнати право спільної сумісної власності та що вона розуміє під таким об`єктом. Суд позбавлений можливості самостійно визначити об`єкт, на який претендує ОСОБА_1 , при тому, враховуючи також і те, що на вказаній земельній ділянці було збудовано декілька об`єктів.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного процесу.

Частинами 1, 3 вказаної статті визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 зазначив, що позивачкою не визначено конкретно який саме об`єкт вона просила визнати спільною сумісною власністю, оскільки відповідач не надає їй доступу до нього. Відповідний об`єкт може бути чітко визначений після проведення експертизи, а тому позивачка претендує на все, що знаходиться на земельній ділянці. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки, як зазначила сама ОСОБА_1 , вони здійснювали будівництво будинку спільно з відповідачем, а тому вона мала б бути обізнаною про характеристики такого об`єкту. Матеріали справи містять фото об`єктів, на які претендує ОСОБА_1 , а також технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений 10 липня 2013 року КП БРР БР«БТІ», в якому зазначено які саме будівлі/споруди знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0110, їх характеристики та площа за наслідком проведення інвентаризації.

Позивачка ОСОБА_1 мала можливість визначити на який саме об`єкт незавершеного будівництва вона просила визнати право спільної сумісної власності та який саме об`єкт вона просила поділити між сторонами.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 заявив клопотання про призначення в справі комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи щодо визначення вартості земельної ділянки, об`єкта незавершеного будівництва, ступеня готовності його до експлуатації та варіантів поділу об`єкта незавершеного будівництва із земельною ділянкою в натурі, посилаючись на те, що така експертиза призначалася судом першої інстанції , проте, не була проведена, у зв`язку з тим, що відповідач не надав експертам доступу до об`єктів. Разом з тим, призначення такої експертизи не узгоджується з предметом позову, враховуючи, що позивачкою взагалі не визначено на які саме об`єкти вона просила визнати право спільної сумісної власності та поділити їх в натурі. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд взагалі виходив з неможливості поділу такого об`єкта як спільного сумісного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 березня 2024 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Кафідова О.В.

Оніщук М.І.

Згідно з оригіналом

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Суддя: Шебуєва В.А.

Головний консультант Ткаченко В.В.

__.03.2024