Справа № 646/6449/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2024 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Зуб Г.А.
за участю секретаря - Черниш О.М.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -
16.02.2022 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова за підсудністю, в якій представник позивача з подальшим збільшенням позовних вимог просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 2857169,09 грн., з яких: 1600200 грн. сума основного боргу; 659919,12 грн. інфляційне збільшення; 597049,969 грн. відсотки за користування чужими коштами.
Позовні вимоги мотивовані наступним. 02.03.2018 між відповідачем та позивачем укладено договір позики від 02.03.2018 посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_4 за №279,280, за яким відповідач отримала від позивачки у позику (борг) грошові кошти в сумі 1600200,00 грн., а відповідачка зобов`язалась повернути позику у строк до 02.03.2021. У п. 4 вказаного договору позики сторони погодили, що при неповерненні суми позики вчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки та порядку, передбаченому чинним законодавством України (в тому числі звернутись до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису), та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати річних в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми. У п. 6 договору позики сторони встановили належне підтвердження сплати заборгованості за договором позики, а саме шляхом видачі позикодавцем власноручної розписки про повернення грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що неповернутий. У встановлений договором строк відповідач не повернула позику, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом з урахуванням п. 4 укладеного договору.
Представником позивача подано відповідь на відзив на первісну позовну заяву, в якому вона просить позов задовольнити, посилаючись на те, що матеріали кримінального провадження не містять інформації щодо предмету доказування, та рішення суду не може грунтуватись на поясненнях свідків, та передача грошей здійснені до підписання договору. Невірний номер паспорту не спростовує факту отримання грошей відповідачем, та остання не заперечує, що вказаний договір нею був підписаний особисто, та посилання щодо нежитлової будівлі взагалі не є предметом розгляду.
Представником відповідачки подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вона просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що матеріали кримінального провадження є належними доказами по справі, та посилалась на аналогічні обставини, які викладені у відзивах на позовну заяву.
Представник позивачки адвокат Шевченко Д.С. в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила про їх задоволення.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, від представника відповідача адвоката Горшкової Г.І. на адресу суду в системі «Електронний суд» надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням на лікарняному. Однак, враховуючи, що судом вже було неодноразово задоволено клопотання представника відповідача про відкладення судових засідань, та до суду не надано відповідних доказів щодо неможливості явки в судове засідання сторони відповідача, оскільки остання перебувала на стаціонарному лікуванні з 18.01.2024 по 16.02.2024, тому суд розцінює вказане клопотання як затягування розгляду справи, та зловживання своїми процесуальними правами, оскільки сторона відповідача скористалась своїм правом на подання заяв по суті.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторони відповідача, та за наявними в справі доказами.
05.10.2021 вказана позовна заява разом з заявою про забезпечення позову надійшли до Червонозаводського районного суду м. Харкова, та розподілені судді Тесліковій І.І.
06.10.2021 судом здійснені електронні запити з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача та відповідача, відповіді на які надані до суду 06.10.2021.
Ухвалою судді від 06.10.2021 заяву про забезпечення позову повернуто заявнику.
Ухвалою судді від 07.10.2021 вказану справу передано за підсудністю на розгляд Київського районного суду м. Харкова.
02.11.2021 вказана справа надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зубу Г.А.
Ухвалою судді від 22.11.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.
16.02.2022 на адресу суду надійшла від представника позивача заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Зубу Г.А.
Ухвалою суду від 22.02.2022 частково задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову.
Протокольною ухвалою суду від 15.09.2023 прийнято відмову представника відповідача від поданого клопотання про зупинення провадження по справі.
Ухвалою суду від 15.09.2023 закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті.
Відповідачем не повернуті кошти позивачу за наданою позикою в повному обсязі, у зв`язку з чим позивач на адресою відповідача зверталась з вимогою про повернення коштів, де зазначила місцем повернення позики: АДРЕСА_1 , проте вона залишається неповернутою, хоча строк її повернення настав.
Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Вказаний договір позики оспорювався відповідачем в судовому порядку, однак рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.10.2023, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 22.02.2024, в задоволенні позову про визнання недійсним договору позики відмовлено. Інших доказів фіктивності або нікчемності договору позики до суду надано не було.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Крім того, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою укладання договору позики.
Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).
З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказаний договір позики, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню коштів.
Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.
За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.
Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що позивачем не повернута позика в повному обсязі, а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за вказаним договором позики в розмірі 1600200,00 грн. є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та доказів його повернення до суду надано не було.
Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики в розмірі 1600200,00 грн. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Пунктом 4 укладеного між сторонами договору позики передбачено, що при неповерненні суми позики вчасно позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки та порядку, передбаченому чинним законодавством України (в тому числі звернутись до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису), та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати річних в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми.
За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Отже, положення зазначених норм права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать.
Таким чином, встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому остання зобов`язана сплатити позикодавцеві відповідно до пункту 4 укладеного Договору інфляційне збільшення за період з 03.03.2021 по 26.06.2023 в розмірі 659919,12 грн., та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми в розмірі 597049,97 грн. за період з 03.03.2021 по 26.06.2023 відповідно до наведеного розрахунку сторони позивача, з яким погоджується суд, а тому в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню. Вказаний розрахунок стороною відповідача спростований не був.
Таким чином, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 280-281, 354 ЦПК України, ст.ст. 204, 511, 525,610, 612, 625, 630, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заборгованість за договором позики від 02.03.2018 в загальному розмірі 2857169 (два мільйони вісімсот п`ятдесят сім тисяч сто шістдесят дев`ять) гривень 09 коп., що складається з наступного: 1600200 грн. сума основного боргу, 659919,12 грн. інфляційні витрати, 597049, 97 грн. відсотки за користування коштами.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення.

Позивач ОСОБА_2 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , місцеперебування: АДРЕСА_3 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлено 25 березня 2024 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ