ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року

м. Київ

справа № 209/1815/22

провадження № 61-11070св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Медведєва Ліна Василівна, на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року у складі судді Багбая Є. Д. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності.

На обґрунтування позову зазначала, що починаючи з 1997 року вона та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частини квартири АДРЕСА_1 та депозитного рахунку, відкритого в АТ «Акцент-Банк».

З заявою про прийняття спадщини до нотаріальних органів звернулась донька померлого - ОСОБА_2 , яка є єдиним спадкоємцем померлого.

Однак, позивачка вважає, що вказане майно було придбане за спільні сімейні кошти її та ОСОБА_3 під час сумісного проживання, а тому з вказаного майна необхідно виділити належну їй частку.

Так, 17 травня 1999 року позивачка набула право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 кому Дніпропетровської області згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н. О. № 1781 та зареєстрованого у Дніпродзержинському БТІ за №22470, кн.167.

ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 у власності мали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 ської області, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центральною комісією по приватизації житлового фонду ВО «Придніпровський хімзавод» від 02 квітня 1998 року № 3937 та зареєстрованого у Дніпродзержинському БТІ за № 22715 кн.184.

Вказаний факт підтверджується договором міни від 20 серпня 2001 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н. О. за № 3689, зареєстрованим Дніпродзержинським БТІ 11 листопада 2004 року № 8379300.

Згідно вказаного вище договору міни ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , здійснили обмін належних їм квартир без доплати.

Метою укладення вказаного договору було те, що позивачка з ОСОБА_3 та його неповнолітньою донькою ОСОБА_2 будуть проживати в квартирі по АДРЕСА_3 , а син позивачки зі своєю родиною будуть проживати в квартирі по просп. Василя Стуса. І лише після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартира по АДРЕСА_3 перейде у власність відповідачки.

Після підписання договору міни позивачка, ОСОБА_3 та його неповнолітня донька ОСОБА_2 почали проживати разом в квартирі АДРЕСА_1 . Вона вела з ОСОБА_3 спільне господарство, здійснювали ремонт вказаної квартири, закупівлю необхідної побутової техніки та меблів, сплачували комунальні платежі. Також разом виховували та забезпечували всім необхідним дітей від попередніх шлюбів. Жодних суперечностей з приводу належності майна до спільної власності у позивачки та ОСОБА_3 не виникало.

В подальшому за взаємною згодою позивачки та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 було продано, а за виручені кошти було придбано будинок для сина позивачки та його родини.

Також, за взаємною згодою між позивачкою та ОСОБА_3 з метою надійного зберігання сімейних коштів, на ім`я останнього 10 жовтня 2018 року було відкрито депозитний рахунок у АТ «Акцент-Банк», вклад «Стандарт Строковий» НОМЕР_4, рахунок по вкладу № НОМЕР_1 , дія якого продовжувалася.

На даний час позивачка не має можливості розпоряджуватися спільним майном.

Позивачці відомо, що у Першій державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області за заявою відповідачки відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_3 .

Позивачка також зверталася до вказаної нотаріальної контори, але їй було відмовлено у прийнятті заяви з підстав відсутності свідоцтва про шлюб.

На будь-які пропозиції позивачки щодо розподілу майна, набутого під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідачка не реагує.

З урахуванням уточненої позовної заяви від 09 вересня 2022 року ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловіка та дружини з 01 січня 2004 року до 29 березня 2022 року;

- визнати за нею право власності на частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме - квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею право власності на частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме - грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку в АТ «Акцент-Банк»» вклад «Стандарт Строковий» НОМЕР_4, рахунок по вкладу № НОМЕР_1 у сумі 82 507,39 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та дружини з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме - грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку в АТ «Акцент-Банк»», вклад «Стандарт Строковий» НОМЕР_2 , рахунок по вкладу НОМЕР_3 у сумі 82 507,39 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

24 липня 2023 року на адресу Верховного Суду через засоби поштового зв`язку від ОСОБА_2 надійшла касаційна скарга на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 20 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Таліпова А. Г. просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

28 серпня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Згідно розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду Олени Грицик від 11 січня 2024 року № 59/0/226-24 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Погрібного С. О. на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. справу № 209/1815/22 (провадження № 61-11070св23) призначено судді-доповідачеві: Коротенку Є. В. Судді, які входять до складу колегії: Зайцев А. Ю., Тітов М. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 ..

Відповідно до довідки ТОВ «Абонент ХХІ» від 22 липня 2022 року на день смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 та з ним були зареєстровані: ОСОБА_4 - співмешканка, ОСОБА_2 - дочка.

Згідно копії акту ОСББ «Моноліт Плюс» від 26 серпня 2022 року позивачка проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю з 1998 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_1 отримала свідоцтво на поховання ОСОБА_3 30 березня 2022 року.

Після смерті ОСОБА_3 позивачка продовжила здійснювати оплату за житлово-комунальні послуги за квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

На підтвердження факту сумісного проживання позивачки з ОСОБА_3 ОСОБА_1 надала їх спільні фотографії.

ОСОБА_1 , згідно договору дарування, посвідченого приватнимнотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н. О. 17 травня 1999 року за № 1781, на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 40,4 кв.м.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мали у власності квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 30,0 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центральною комісією по приватизації житлового фонду ВО «Придніпровський хімзавод» від 02 квітня 1998 року № 3937 та зареєстрованого у Дніпродзержинському БТІ за № 22715 кн.184.

На підставі договору міни від 20 серпня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Огнєвою Н. О. за № 3689, зареєстрованого Дніпродзержинським БТІ 11 листопада 2004 року № 8379300, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , здійснили обмін належних їм квартир без доплати.

Згідно пункту 4 вказаного договору до власності ОСОБА_1 переходить квартира АДРЕСА_2 , до власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 переходить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 червня 2023 року, квартира АДРЕСА_2 , продана 03 червня 2016 року.

Право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 було зареєстровано 11 листопада 2004 року на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується витягом Дніпродзержинського БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 листопада 2004 року № 5402605.

ОСОБА_3 10 жовтня 2018 року оформив договір № НОМЕР_4 вклад «Стандарт Строковий» на 12 місяців, який в подальшому був продовжений до 16 жовтня 2021 року включно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо встановлення судами факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

У відповідності до положень частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц).

Отже, встановивши, що у спірний період сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали доведеним факт проживання проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , як чоловіка та дружини з 01 січня 2004 року до 29 березня 2022 року.

Разом із цим згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, висновки судів про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Ураховуючи наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, вимоги позивачки про встановлення юридичного факту не є вимогою, яка забезпечить ефективний захист її прав у цій справі про поділ майна подружжя, а лише є підставою для вирішення цієї справи, тому в задоволенні такої вимоги слід відмовити.

Щодо визнання за позивачкою права власності на частку квартири

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Крім того, частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР. Отже розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 05 червня 2023 року у справі № 759/4607/22 (провадження № 61-3096св23).

Отже, правовий режим майна, набутого ОСОБА_3 у власність у період до 01 січня 2004 року (квартира АДРЕСА_1 ), тобто під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, визначається за нормами чинного на той час законодавства.

Встановлено, що спірне нерухоме майно набуте на підставі нотаріально посвідченого договору міни, при цьому ОСОБА_3 відчужував квартиру, яка належала йому та його неповнолітній донці з 1998 року, а обмін квартир проводився без доплати.

При таких обставинах докази того, що квартира АДРЕСА_1 придбана внаслідок спільної праці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , суду не надані.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачкою права власності на частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме - квартиру АДРЕСА_1 .

Щодо визнання за позивачкою права власності на частину депозитного вкладу

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Судом першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визнано за ОСОБА_1 право власності на частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме - грошові кошти, що знаходяться на депозитному рахунку в АТ «Акцент-Банк», вклад «Стандарт Строковий» НОМЕР_2 , рахунок по вкладу НОМЕР_3 у сумі 82 507,39 грн.

При цьому судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 10 жовтня 2018 року оформив договір № НОМЕР_4 вклад «Стандарт Строковий» на 12 місяців, який в подальшому був продовжений до 16 жовтня 2021 року включно.

Разом із цим, судами не враховано, що докази продовження дії вказаного депозитного договору після 16 жовтня 2021 року в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази знаходження будь-яких грошових коштів ОСОБА_3 на його банківському рахунку в АТ «Акцент-Банк» на день смерті, а також після його смерті.

Докази того, що внесені на підставі договору № НОМЕР_4 від 10 жовтня 2018 року в якості вкладу «Стандарт Строковий» грошові кошті були використані ОСОБА_3 за життя не в інтересах сім`ї, суду також не надано.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання за позивачкою права власності на частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме - грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку в АТ «Акцент-Банк»» вклад «Стандарт Строковий» НОМЕР_4.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Станом на 01 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 2 481,00 грн.

ОСОБА_1 до суду першої інстанції було заявлено дві вимоги майнового характеру та одну вимогу немайнового характеру.

Таким чином, сума судового збору, яка підлягала до сплати при зверненні до суду першої інстанції з позовною заявою складала 2 844,10 грн, до суду апеляційної інстанції 4 266,15 грн (150% від 2 844,10 грн), до суду касаційної інстанції 5 688,20 грн (200% від 2 844,10 грн).

За подання до суду позовної заяви позивачка сплатила 2 844,10 грн. Суд першої інстанції позов задовольнив. За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила 4 266,15 грн. Апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишив без змін. За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатила 6 399,23 грн, тобто в більшому розмірі ніж визначено Законом.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції задовольняє касаційну скаргу, скасовує прийняті у справі судові рішення та ухвалює нове судове рішення про відмову у позові, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги в сумі 4 266,15 грн та за подання касаційної скарги в сумі 5 688,20 грн, а всього - 9 954,35 грн.

При цьому слід вказати, що на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 , яка подана представником - адвокатом Медведєвою Ліною Василівною,задовольнити.

РішенняДніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 лютого 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 954,35 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов