КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 361/3005/22 Головуючий у 1 інстанції: Сердинський В.С.
провадження №22-ц/824/5762/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У липні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 31 травня 2021 року між ним та відповідачем, який є фізичною особою-підприємцем, було укладено договір про виготовлення меблів №37548.

Згідно з п.2.2, 3.2 вищевказаного договору предметом договору є виготовлення меблів для кухні відповідно до погодженої моделі, конфігурації, розмірів, матеріалів та комплектації, а також доставка виготовлених меблів на адресу позивача.

Відповідно до визначених п.3.2 договором зобов`язань ФОП ОСОБА_2 мав виготовити та доставити меблі на зазначену у договорі адресу до 30 червня 2021 року.

Ціна договору, передбачена його умовами, складає 47 500 грн. Договором визначено попередню оплату (передплату) у розмірі 70% від вартості продукції. Решта суми, а саме - 30%, мала бути сплачена у момент доставки у місце, встановлене договором.

Вказував, що позивачем було здійснено передплату у розмірі 35 800 грн, що підтверджується розпискою відповідача від 10 лютого 2022 року та згідно з якою останній зобов`язувався виконати свої зобов`язання з виготовлення та поставки меблів до 14 лютого 2022 року.

Разом з тим, у передбачені договором строки та станом на день подання даної позовної заяви позивачеві так і не було поставлено меблі та грошові кошти не повернуто.

Позивач неодноразово в усній формі звертався до ФОП ОСОБА_2 і останній пообіцяв виконати замовлення у встановлені ним строки, але щоразу відтерміновував строки виконання зобов`язання.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд розірвати договір від 31 травня 2021 року №37548 «Про виготовлення меблів», укладений між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь нього грошові кошти у сумі 112 071 грн 86 коп, з яких: 35 800 грн - сума боргу, 67 483 грн - пеня, 1109 грн 31 коп - 3 % річних, 7679 грн 55 коп - інфляційні нарахування.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року позов задоволено.

Розірвано договір від 31 травня 2021 року №37548 «Про виготовлення меблів», укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 .

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором про виготовлення меблів від 31 травня 2021 року у розмірі 112 071 грн 86 коп, з яких: 35 800 грн - заборгованість за основним боргом, 67 483 грн - заборгованість за пенею, 1 109 грн 31 коп. - три проценти річних від суми заборгованості, 7679 грн 55 коп - інфляційне збільшення заборгованості.

Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи без належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи. Зазначене унеможливило надання відповідачем як стороною справи відповідних заперечень проти позовних вимог та доведення їх необґрунтованості шляхом подання доказів, що є порушенням права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Конвенції), порушенням принципу змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України).

Вказує, що зазначення відповідачем в розписці від 10.02.2022 року про можливість виконання ним свого обов`язку в строк до 14.02.2022 року не суперечить умовам договору та наведеним положенням закону. Водночас, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що у даному випадку мало місце зміна загального строку виконання зобов`язання за договором, оскільки в установленому законом порядку та умовами договору (шляхом підписання додаткової угоди) будь-які зміни до договору не вносились.

Зазначає, що у зобов`язанні за договором підряду обов`язок підрядника зводиться до виконання певної роботи та передачі її результатів. Тому зобов`язання відповідача, на відмінну від зобов`язання позивача, не є грошовим, а тому положення ч.2 ст.625 ЦК України у цій ситуації не можуть бути застосовні взагалі. Що стосується посилань позивача у позовній заяві на правову позицію ВП ВС, висловлену у постанові від 22.09.2020 року в справі №918/631/19 про застосування положень статті 693 ЦК України, то ці посилання є безпідставними, оскільки ця правова позиція не є релевантною до спірних правовідносин, так як ці правовідносини не регулюються положеннями ЦК України про договір купівлі-продажу.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції також на те, що ухвалене у справі заочне рішення не відповідає засадам справедливості та пропорційності, та як наслідок не ґрунтується на засадах верховенства права.

Отже, вимоги позивача явно не відповідають загальним засадам цивільного законодавства, фактично ґрунтуються на зловживанні правом та спрямовані на отримання додаткових прибутків у незаконний спосіб. Підстави для покладання на відповідача відповідальності у період від 10.03.2022 до жовтня 2022 року взагалі відсутні з урахуванням наведених підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що стверджуючи про виконання обов`язку з виготовлення та встановлення меблів, апелянт не зазначає коли відповідно до його версії відбулася дана подія, а також не надає на підтвердження виконання обов`язку документи, передбачені договором, які були б підписані його сторонами; не пред`являє вимоги до позивача про сплату залишку за договором; не просить перерахувати неустойку, та санкції, передбачені вимогами ч.2 ст.625 ЦК України відповідно до зменшених строків прострочення.

Надаючи оцінку розписці апелянт з незрозумілих причин робить висновок про здійснення передплати позивачем в день надання цієї розписки відповідачем - 10.02.2022 року, а не фіксацію в розписці того факту, що передплата вже була сплачена раніше, що доводиться записами відповідача на договорі. Крім того, є незрозумілим висновок апелянта про те, що меблі мають бути виготовлені в місячний термін від дати написання розписки, а не до 14.02.2022 року, як в ній було зазначено особисто ОСОБА_2 .

Вказуючи про наявність форс-мажорних обставин, пов`язаних з військовою агресією російської федерації проти України, апелянт не зазначає який вплив мали ці обставини на його діяльність з виготовлення меблів та чому ці обставини для нього тривали аж до жовтня 2022 року (дати заявок на закупівлю комплектуючих, поданих від імені ОСОБА_4 , долучені до апеляційної скарги як доказ виконання зобов`язання відповідачем з виготовлення та встановлення меблів).

Стверджуючи про не здійснення позивачем підготовки місця для встановлення меблів та неодноразове відтермінування саме ним строку поставки меблів, відповідач не надає будь-яких доказів таких прохань зі сторони позивача або ж того що місце для встановлення меблів було непідготовлене відповідним чином. Також позивач не зазначає час, коли за його версією надходили вищезазначені прохання позивача про відтермінування поставки, та як це співвідноситься з тим, що замовлення комплектуючих для виготовлення кухонних меблів, відповідно до заявок долучених до скарги, відбулося лише в 20-х числах жовтня 2022 року.

Зазначаючи, що зобов`язання відповідача не є грошовими, апелянт посилається на судову практику, яка вже давно втратила актуальність внаслідок зміни правової позиції Верховного Суду щодо правильного застосування вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Вказуючи про неспівмірність пені до суми боргу, апелянт не зауважує, що нормами ЦК України не встановлено обмеження і таке право на зменшення надано суду, який при прийнятті цього рішення враховує низку фактичних обставин, зокрема, причини які обумовили не виконання зобов`язання, добросовісність дій сторони, яка прострочила виконання зобов`язання по відношенню до іншої сторони договору. У випадку з ОСОБА_2 такі обставини відсутні. Договір був укладений 31.05.2021 року і мав бути виконаний до 30.06.2021 року. Після зазначеної дати виконавець фактично почав уникати замовника, постійно відтерміновуючи під різними приводами здійснення свого обов`язку з виготовлення та доставки меблів, а в подальшому взагалі перестав виходити на зв`язок.

Окремо у цьому відзиві позивач висловлює свою позицію щодо долучених представником відповідача доказів до апеляційної скарги.

Так, квитанції про сплату комунальних та інших послуг датовані лютим, березнем 2023 року. За логікою представника відповідача ці докази мають підтверджувати проживання ОСОБА_2 за місцем реєстрації, а отже, неналежне повідомлення, місцевим судом, про. розгляд справи.. На. думку, позивача, долучені квитанції не мають ніякого значення для встановлення обставин цієї справи, оскільки по-перше надані за період вже після винесення судом рішення, яке оскаржується в апеляційному порядку; по- друге, жодним чином не підтверджують, не спростовують, та не пояснюють чому поштова кореспонденція, яка надсилалася судом відповідачу за вказаною адресою останнім не отримувалася. Більше того, ОСОБА_2 мав можливість долучити докази до своєї заяви про перегляд заочного рішення і таким чином створити передумови для їх розгляду місцевим судом, однак таких доказів ним долучено не було.

Також, відповідачем долучена податкова накладна від 27.07.2022 року про поставку ОСОБА_2 стільниці, та заявки від ОСОБА_4 про замовлення окремих комплектуючих, датовані 20-ми числами жовтня 2022 року. В заявках від ОСОБА_4 відсутнє будь-яке посилання на ФОП ОСОБА_2 , або договір, укладений між ним та позивачем, в зв`язку із чим є незрозумілим яке відношення вони мають до виготовлення кухонних меблів, що. були замовлені, позивачем, зокрема, наприклад, кошик для білизни, вказаний в п.12 заявки №78-0121242 від 28.10.2022.

Крім того, навіть якщо припустити що цими заявками дійсно закуповувалися комплектуючі необхідних для виготовлення меблів позивачу, ними не доводиться ні виготовлення меблів, ні їх доставка та встановлення, як про це стверджує представник відповідача. З урахуванням викладеного вбачається відсутність достатніх підстав для виклику як свідка ОСОБА_4 , показання якого вочевидь не можуть вважатися належними, достатніми, а також з огляду на його дружні стосунки з відповідачем -достовірними.

Не доводить встановлення меблів і план - схема мебельного виробу, оскільки така схема складається разом із договором на виготовлення меблів, а не після їх встановлення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не повернуті грошові кошти в сумі 35 800 гривень, на які нараховуються індекс інфляції та три проценти річних.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 31 травня 2021 року між суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір на виготовлення меблів, відповідно до якого виконавець зобов`язується виконати роботу по виготовленню, доставці та встановленню меблів. Загальна сума договору склала 47 500 грн, з якої 70% суми в розмірі 33 250 грн є передоплатою.

Позивач виконав взяті на себе зобов`язання і сплатив передоплату у сумі 35 800 грн, про що свідчить відповідна відмітка у договорі та підтверджується розпискою відповідача ОСОБА_2 від 10 лютого 2022 року, згідно з якою останній зобов`язувався виконати свої зобов`язання з виготовлення та поставки меблів до 14 лютого 2022 року.

Проте, відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконав умови договору та ухиляється від його виконання й надалі.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором підряду.

Відповідно до частини 1 статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з частиною 2 статті 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

За приписами ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до правової позиції, встановленої Постановами Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі №5-86кз16 від 02 вересня 2015 року, у справі №6-369цс1 та у справі № 363/3858/15-ц від 22 березня 2017 року, які відповідно до положень ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, встановлено, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє права на стягнення 3% річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 цього Кодексу.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не повернуто грошові кошти в сумі 35 800 гривень, на які нараховуються індекс інфляції та три проценти річних.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на наступні обставини.

Необґрунтованість оскаржуваного судового рішення полягає в тому, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не було повно і всебічно з`ясовано обставини справи, які мають значення для вирішення справи.

За приписом частини першої статті 6 Конвенції (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо його прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Аналогічні положення закріплені в національному законодавстві. Згідно частини першої статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Невід`ємною складовою права на справедливий суд є забезпечення належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 08 листопада 2018 року у справі «Созонов та інші проти України» зазначив, що загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи. У цій справі ЄСПЛ дійшов висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зобов`язані фіксувати таку інформацію в тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні.

Згідно положень статті 128 ЦПК України судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_3 відкрито 11.10.2022. Розгляд справи здійснювався судом за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судові засідання на 18.11.2022 та 16.01.2023 року.

Ухвалюючи заочне рішення у справі суд дійшов висновку про те, що відповідач був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

Проте, такий висновок суду першої інстанції є помилковим.

Матеріали справи не містять доказів вручення відповідачеві повістки про виклик в судові засідання на 18.11.2022 та 16.01.2023 року.

Також у матеріалах справи відсутні дані, які підтверджують отримання відповідачем копії ухвали суду про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями усіх доданих до неї документів.

Таким чином, суд першої інстанції здійснив розгляд справи без належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи. Зазначене унеможливило надання відповідачем як стороною справи відповідних заперечень проти позовних вимог та доведення їх необґрунтованості шляхом подання доказів, що є порушенням права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Конвенції), порушенням принципу змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, допущені судом порушення норм процесуального права, а саме, розгляд справи за відсутності учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не було повно і всебічно з`ясовано обставини справи, які мають значення для вирішення справи

Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства на суд покладено обов`язок повно і всебічно з`ясовувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Основні положення про докази та оцінку доказів визначено положеннями статей 76-89 ЦПК України.

За змістом частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що визначені у статтях 77-80 ЦПК України.

Оцінка доказів здійснюється судом у відповідності з положеннями статті 89 ЦПК України, якою у частинах першій та другій передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зазначені вимоги цивільного процесуального законодавства судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не дотримано.

Як зазначено вище, ухвалюючи заочне рішення суд виходив з того, що має місце порушення відповідачем зобов`язання за договором про виготовлення меблів від 31.05.2021 року №37548. При цьому, зазначене порушення кваліфіковано судом як істотне.

Такі висновки суду є передчасними, оскільки зроблені на підставі обставин, які не було встановлено повно та всебічно. Неповнота судового розгляду зумовлена в тому числі тим, що у відповідача не було можливості надати суду свої пояснення, доводи та аргументи, а також докази, на спростування підстав позову.

Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2021 між сторонами укладено договір про виготовлення меблів №37548. Відповідно до умов цього договору відповідач взяв на себе зобов`язання: виготовити мебельні вироби для меблювання кухні, здійснити доставку меблів на Об`єкт, здійснити встановлення меблів.

Не вдаючись до детальної кваліфікації цього договору, з його змісту вбачається, що цей договір є двостороннім, оскільки правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Судом вірно було встановлено, що відповідно до умов договору на позивача покладено обов`язок здійснити передплату у розмірі 70% від вартості продукції, що складає 33250 грн. Водночас суд не звернув уваги на те, що згідно п.4.2 договору передплата повинна бути внесена в день укладення Договору.

Крім цього, поза увагою суду залишилось те, що відповідно до п.3.4 договору на позивача покладено обов`язок підготувати місце для подальшого встановлення продукції: стеля, підлога, стіни. Мережі, розетки та сантехнічні підводи мають бути в остаточному вигляді.

Позивачем належним чином не виконано вищевказані обов`язки. Зокрема, позивачем не було внесено передплату у строки та в розмірі, передбаченому Договором. Крім цього, позивачем не було підготовлено місце для подальшого встановлення продукції: у зв`язку з проведенням ремонтних робіт на об`єкті, позивач самостійно неодноразово відтермінував доставку мебельного виробу.

Згідно частини першої, третьої статті 538 ЦК України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Отже, у даному випадку відповідачем правомірно призупинено виконання свого обов`язку за договором, оскільки позивачем було допущено порушення, покладених на нього договором обов`язків, а саме, щодо внесення передплати та щодо підготовки місця для подальшого встановлення продукції.

Крім цього, ухвалюючи заочне рішення, суд виходив з того, що відповідач взагалі не здійснив виконання зобов`язання за договором про виготовлення меблів від 31.05.2021 №37548.

Однак, посилаючись на цю обставину у заочному рішенні суд не навів жодного доказу, який її підтверджує. Більше того, суд не врахував, що договором у п.7.5 передбачено право відповідача на притримання результатів робіт. Таким правом відповідач наділений і в силу вимог статті 594 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт повного розрахунку Позивача з Відповідачем у строки та в обсязі визначені договором.

Зазначена вище обставина щодо невиконання відповідачем зобов`язання в повному обсязі, на яку у своєму рішенні послався суд, та якою позивач обґрунтував свої вимоги, не відповідає дійсності, оскільки відповідач в повному обсязі виконав свої обов`язки за договором. Замовлені позивачем мебельні вироби були фактично виготовлені, доставлені на об`єкт та встановлені.

Ці обставини підтверджуються з боку відповідача шляхом надання нових письмових доказів, які не подані в суді першої інстанції з поважних причин, про які вказано вище, а саме: план схемою мебельного виробу; видатковою накладною №БР/п- 0001397 від 22.07.2022, заявками №79-0120206 від 26.10.2022, №79-0120199 від 26.10.2022, №79-0121242 від 28.10.2022. Цими доказами підтверджується придбання відповідачем витратних матеріалів, необхідних для виготовлення мебельного виробу на загальну суму 19916,47 грн.

Обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, можуть бути підтверджені речовими доказами, які відсутні у розпорядженні відповідача, доступ до яких можливий лише шляхом їх забезпечення за ухвалою суду, - власне готовим виробом, який було встановлено на об`єкті.

З вищевикладеного вбачається, що суд першої інстанції безпідставно та в порушення норм процесуального законодавства надав перевагу доказам, які було надано виключно стороною позивача, не надавши при цьому таким доказам належної правової оцінки, не з`ясувавши дійсні права та обов`язки сторін, які витікають зі спірного договору.

Згідно умов договору, позивач взяв на себе зобов`язання: внести передплату у розмірі 70% від вартості продукції, що складає 33250 грн. в день укладення Договору; підготувати місце для подальшого встановлення продукції: стеля, підлога, стіни. Мережі, розетки та сантехнічні підводи мають бути в остаточному вигляді.

Отже, внесення передплати у визначений договором строк не є єдиним обов`язком позивача, який останній повинен був вчинити за договором, і, принаймні, в частині підготовки місця для подальшого встановлення продукції, розписка відповідача не є належним доказом належного виконання позивачем відповідного обов`язку.

Крім цього, умовами договору чітко визначено строк, протягом якого здійснюється виготовлення меблів - 1 місяць, а також необхідність внесення позивачем в день підписання договору передплати у зазначеному вище розмірі.

Матеріали справи не містять доказів виконання позивачем свого обов`язку щодо внесення передплати у визначеному договорі розмірі та строки, від так відповідач мав право не приступати до виконання завдання позивача. Факт оплати авансу у відповідному розмірі як раз і підтверджується розпискою відповідача, датованою 10.02.2022 року.

Таким чином, з урахуванням місячного строку, визначеного договором, відповідач повинен був виконати свій обов`язок за Договором не пізніше 10.03.2022 року.

Згідно положень статті 531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Отже, зазначення відповідачем в розписці від 10.02.2022 року про можливість виконання ним свого обов`язку в строк до 14.02.2022 року не суперечить умовам договору та наведеним положенням закону. Водночас, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що у даному випадку мало місце зміна загального строку виконання зобов`язання за договором, оскільки в установленому законом порядку та умовами договору (шляхом підписання додаткової угоди) будь-які зміни до договору не вносились.

Цивільним кодексом України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546). Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. У такому випадку, наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Статтею 551 ЦК України надано суду можливість зменшити розмір неустойки у випадку якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Це є одним з правових способів, закріплених законом, який направлений проти зловживання правом вільного визначення розміру неустойки, тобто по суті, направлений на реалізацію вимог ч.2 ст.13 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи ціна договору складає 47500 гри., при цьому позивачем порушено питання про стягнення неустойки в сумі 67 483,00 грн. Доказів завдання збитків на цю суму не надано позивачем та не наведено у заочному рішенні.

Крім цього, за змістом частини першої статті 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Внаслідок військової агресії російської федерації проти України від 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено військовий стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Згідно лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0- 7.1 зазначені обставини від 24 лютого 2023 року до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

У період від 10.03.2022 року до жовтня 2022 року виконання зобов`язання відповідача за договором було неможливим у зв`язку відсутністю необхідних комплектуючих та затримку їх постачання. Ці обставини є загальнодоступними та додатково можуть бути підтверджені показаннями свідка ОСОБА_4 .

Отже, вимоги позивача явно не відповідають загальним засадам цивільного законодавства, фактично грунтуються на зловживанні правом та спрямовані на отримання додаткових прибутків у незаконний спосіб. Підстави для покладання на відповідача відповідальності у період від 10.03.2022 року до жовтня 2022 року взагалі відсутні з урахуванням вищенаведених підстав.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року в частині стягнутих коштів скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 35 800 грн. Зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 поставлені кухонні меблі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2023 року скасувати в частині стягнутих коштів і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 35 800 грн.

Зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 поставлені кухонні меблі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: