УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року

м. Київ

справа № 392/1217/21

провадження № 61-3450ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури в інтересах Мар`янівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року заступник керівника Новоукраїнської окружної прокуратури в інтересах Мар`янівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Маловисківський районний суд Кіровоградської області рішенням від 27 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2024 року, позовні вимоги задовольнив.

Розірвав договір оренди землі від 07 грудня 2012 року, укладений між орендодавцем Маловисківською районною державною адміністрацією Кіровоградської області і орендарем ОСОБА_1 щодо оренди земельної ділянки кадастровий номер :02:000:9505, площею 15,2411 га, що розташована на території Мар`янівської сільської ради, цільове призначення земельної ділянки - під пасовища та сінокосіння. Зобов`язав ОСОБА_1 передати за актом прийому-передачі у комунальну власність Мар`янівської сільської ради земельну ділянку кадастровий номер :02:000:9505 площею 15,2411 га, що розташована на території Мар`янівської сільської ради, цільове призначення земельної ділянки - під пасовища та сінокосіння. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

08 березня 2024 року ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2024 року у вказаній вище справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без врахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 925/1579/17, від 18 травня 2021 року у справі № 913/408/20, від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19, від 30 листопада 2021 року у справі № 924/1425/20, від 07 грудня 2021 року у справі № 924/1424/20, від 10 січня 2024 року у справі № 501/1672/22. Таким чином, судові рішення у цій справі оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі підстави.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що прокурор обґрунтовано звернувся до суду в інтересах власника та розпорядника земельної ділянки, який є стороною оспорюваного договору оренди земельної ділянки. Крім того, на підставі аналізу доказів та обставин справи суди попередніх інстанцій дійшли висновку про доведеність порушення відповідачем умов договору оренди, що є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Предмет спірних правовідносин у цій справі лежить в площині виконання власником та розпорядником земельної ділянки як орендодавцем, а також орендарем умов договору оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України)

Системний аналіз пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України дає підстави для висновку, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї з сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором (частини третя, четверта статті 31 Закону України «Про оренду землі»).

Місцевий суд у оскарженому рішенні встановив, що відповідно до пункту 1 укладеного договору оренди землі від 07 грудня 2012 року в порядку та на умовах, визначених цим договором і чинним в Україні земельним законодавством, у відповідності до розпорядження голови Маловисківської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 856-р від 10 жовтня 2012 року орендодавець зобов`язується передати орендареві в строкове платне володіння і користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності (резервного фонду) площею 15,2411 га, в тому числі 15,2411 га пасовища для сінокосіння на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області (за межами населеного пункту), а орендар зобов`язується прийняти таку земельну ділянку, використовувати її відповідно до цільового призначення, а також сплачувати орендну плату.

Договором передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для сінокосіння на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області (за межами населеного пункту) (пункт 24 укладеного договору).

Згідно з пунктом 27 оспорюваного договору орендар має право проводити сільськогосподарські роботи на земельній ділянці, яка передається в оренду, а також розорювати пасовища з метою боротьби з бур`яном та для покращення врожаю багаторічних трав.

У пункті 36 цього договору зазначено, що орендарю забороняється змінювати цільове призначення земельної ділянки без письмової згоди орендодавця.

За змістом пункту 11 укладеного договору, цей договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін достроково за рішенням суду у разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором.

Отже, укладаючи оспорюваний договір, сторони погодили умови та правила користування земельною ділянкою, яка є предметом договору, а також погодили підстави для розірвання договору, зокрема надали згоду на розірвання договору у разі невиконання іншою стороною своїх зобов`язань за цим договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 920/418/19, аналізуючи застосування судами попередніх інстанцій норми права, сформулювала правовий висновок щодо застосування частини другої статті 651 ЦК України. За змістом цього висновку реалізація позивачем належного йому права вимагати в судовому порядку розірвання договору оренди землі залежить від настання чи ненастання обставин, які зумовлюють виникнення такого права в силу положення договору чи вказівки закону і пов`язується з моментом виникнення таких обставин. Питання про наявність чи відсутність підстав для захисту права позивача у спірних правовідносинах пов`язані з існуванням чи відсутністю тих обставин, які мають наслідком зміну чи припинення відповідних договірних відносин у судовому порядку.

Згідно з частиною третьою статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

За змістом статті 34 ЗК України орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби можуть громадяни. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Отже, за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії, однією з яких є землі сільськогосподарського призначення. У межах кожної категорії земель виділяються види використання земельної ділянки, які визначаються її власником або користувачем самостійно, крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 ЗК України. Користувачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення повинні використовувати такі земельні ділянки відповідно до того виду використання, за яким ці земельні ділянки були передані їм власником.

Системний аналіз положень вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що земельні ділянки, віднесені до однієї і тієї ж категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності тощо, та визначені у Класифікації видів цільового призначення земель. За приписами частини 5 статті 20, статті 34 ЗК земельна ділянка для сінокосіння і випасання худоби може використовуватися лише у межах цього виду використання, отже, за умови передачі в оренду земельної ділянки, що за видом використання належить до пасовищ, орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку виключно як пасовище, тобто в межах виду користування, передбаченого умовами договорів оренди землі.

Такий висновок сформулював Верховний Суд у постанові від 30 січня 2024 року у справі № 917/1746/22.

Місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, що орендодавцем за оспорюваним договором була Маловисківська районна державна адміністрація Кіровоградської області. 26 листопада 2020 року спірна земельна ділянка була передана у комунальну власність Мар`янівської сільської ради.

Згідно з умовами договору земельна ділянка на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області надавалася в оренду відповідачу ОСОБА_1 для сінокосіння та випасання худоби (за межами населеного пункту).

Згідно з положеннями пунктів 27, 36 оспорюваного договору орендодавець наділив орендаря правом проводити сільськогосподарські роботи на земельній ділянці, яка передається в оренду, а також розорювати пасовища з метою боротьби з бур`яном та для покращення врожаю багаторічних трав. Водночас, розпорядник земельної ділянки заборонив змінювати цільове призначення земельної ділянки без письмової згоди орендодавця.

Приписи статті 141 Земельного кодексу України визначають підстави припинення права користування земельною ділянкою, серед яких, зокрема, зазначене використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (пункт «ґ»).

В процесі аналізу доказів та обставин справи, суди попередніх інстанцій встановили факт порушення відповідачем істотних умов договору, а саме використання орендарем земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки земельна ділянка станом була оброблена та засіяна сільськогосподарською культурою, що неодноразово було встановлено шляхом проведення перевірки Державним інспектором.

Законом та умовами договору таке порушення визначене підставою для розірвання договору.

З огляду на вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо права власника земельної ділянки та орендодавця, як сторони оспорюваного договору, на звернення до суду з вимогою про розірвання договору та застосування наслідків такої дії.

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду щодо застосування приписів частини другої статті 651 ЦК України у подібних правовідносинах, сформульованого у постановах від 08 вересня 2020 року у справі № 920/418/19, від 09 серпня 2023 року у справі № 922/5158/21 тощо за умови настання обставин, які сторони визначили як підставу для розірвання оспорюваного договору, а саме нецільового використання земель всупереч умовам договору оренди.

Верховний Суд наголошує на тому, що сам факт настання чи ненастання обставин, які є підставою для розірвання договору в судовому порядку, встановлюється шляхом дослідження доказів та обставин справи.

Так суд першої інстанції встановив, що відповідно до інформації, наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15 червня 2021 року, земельна ділянка площею 15,2411 га, кадастровий номер :02:000:9505, використовується з відхиленням від затвердженого в установленому порядку проекту землеустрою. Відносно порушника ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 55 КУпАП, вручено припис та прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу 170,00 грн. Штраф сплачено ОСОБА_1 у добровільному порядку

01 червня 2021 року за наслідками перевірки земельної ділянки площею 15,2411 га, кадастровий номер :02:000:9505, державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель на відповідача ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за порушення правил землеустрою; у документах зафіксовано, що на момент перевірки земельна ділянка знаходилася в обробленому стані та засіяна сільськогосподарською культурою. Відповідач ОСОБА_1 сплатив штраф у встановленому порядку

05 липня 2021 року за наслідками повторної перевірки земельної ділянки площею 15,2411 га, кадастровий номер :02:000:9505, державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель на відповідача ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за невиконання припису посадової особи органу, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель.

Отже, суди встановили неодноразовий факт порушення відповідачем правил землеустрою, оскільки на момент перевірки земельна ділянка знаходилася в обробленому стані та була засіяна сільськогосподарською культурою, що не відповідає її цільовому призначенню відповідно до умов договору оренди, а отже є порушенням істотної умови договору та як наслідок слугує підставою для розірвання договору.

Доводи касаційної скарги зводяться до спростування факту доведеності вини відповідача у порушенні умов договору шляхом надання суб`єктивної оцінки доказам та обставинам, які були предметом аналізу судів першої та апеляційної інстанцій.

Проте, Верховний Суд нагадує, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив порушення порядку отримання доказів судом першої інстанції, а докази у справі були досліджені судами попередніх інстанцій, то надання учасником справи власної суб`єктивної оцінки доказам у справі в обґрунтування чи на спростування позовних вимог не може слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Не заслуговують на увагу доводи заявника стосовно застосування судами попередніх інстанцій норми права без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 з огляду на такі обставини.

Так заявник зауважує, що у цій справі неправильно зазначено особу, до компетенції якої віднесені повноваження у спірних правовідносинах. Зокрема, відповідач переконаний, що суб`єктом звернення до суду за захистом порушеного права у цій справі має бути територіальний орган Держгеокадастру.

У постанові від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 Верховний Суд сформулював ряд правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Зокрема, Верховний Суд вказав на те, що у справі, яка переглядалася, органи Держгеокадастру були наділені правом звернення до суду з позовними вимогами про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору.

Судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц).

У справі, на постанову Верховного Суду в якій посилається заявник, суди розглядали позовні вимоги прокурора в інтересах держави про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору. Верховний Суд за результатами касаційного перегляду справи надавав правовий висновок щодо суб`єкта, який мав повноваження звертатися до суду з такими вимогами.

У справі, на правовий висновок у якій посилається заявник, позовні вимоги стосувалися здійснення повноважень органами Держгеокадастру з контролю за обігом та використанням земель та були спрямовані на визнання договору оренди недійсним, що в контексті приписів цивільного законодавства є іншим видом захисту порушеного цивільного права.

Водночас у справі, в якій подано цю касаційну скаргу, заявлені позовні вимоги про розірвання договору оренди та про зобов`язання повернути земельну ділянку, тобто позовні вимоги лежать у іншій площині нормативно-правового регулювання та правових наслідків пов`язаних з розірванням оспорюваного договору, стосуються безпосередньо прав орендодавця та власника земельної ділянки, реалізації ним власних суб`єктивних прав на земельну ділянку, яка є предметом договору, умови якого виконуються неналежним чином. Тому вказаний правовий висновок не спростовує правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо застосування приписів частини другої статті 651 ЦК України.

Не заслуговують також на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 925/1579/17, від 18 травня 2021 року у справі № 913/408/20, від 30 листопада 2021 року у справі № 924/1425/20, від 07 грудня 2021 року у справі № 924/1424/20, оскільки спрямовані на бажання добитися повторного дослідження доказів у справі, які були досліджені судами попередніх інстанцій, водночас оцінка доказів у справі знаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, а тому такі доводи також не спростовують правильність застосування норм права судами попередніх інстанцій та не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і доводи касаційної скарги стосовно неврахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 501/1672/22, оскільки у цій справі судами були розглянуті позовні вимоги фізичної особи про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто у справі, яка відрізняється за предметом спору, суб`єктним складом та нормативно-правовим регулюванням, тобто не є подібною.

Так посилаючись на зазначений правовий висновок, заявник зауважує, що суд апеляційної інстанції не відповів на аргумент апеляційної скарги, з яким не погодився, внаслідок чого залишив поза увагою посилання відповідача на те, що державним інспектором не було встановлено факт вчинення відповідачем правопорушення з використання земель не за цільовим призначенням, водночас було зазначено про використання ОСОБА_1 земель з відхиленням від затвердженого в установленому порядку землеустрою. Проте, такі висновки ґрунтуються на суб`єктивному ставленні заявника до доказів у справі та не можуть слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі, оскільки суд касаційної інстанції є судом права, а касаційне провадження не призначене для повторного дослідження та аналізу доказів у справі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки заявником не доведено суперечність висновків судів попередніх інстанцій правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у справі, оскільки касаційна скарга необґрунтована, а застосування судами попередніх інстанцій відповідає правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

За таких обставин у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 30 січня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури в інтересах Мар`янівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров