Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1143/23

Провадження № 2/348/67/24

20 березня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в cкладі головуючого-судді: Бурдун Т.А.,

за участі секретаря судового засідання Дмитрук С.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача- - адвоката Белей О.Б.,

представника відповідача- адвоката Іноземцева Є.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою у видачі копії наказу про звільнення та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Белей О.Б., звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою у видачі копії наказу про звільнення та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивача ОСОБА_1 з 01 жовтня 2018 року прийнято на роботу на посаду водія автотранспортних засобів служби автотранспорту ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз». Після окупації російськими окупаційними військами м. Снігурівка Баштанського району Миколаївської області, позивач разом з родиною виїхав до Івано-Франківської області.

Комунікація між працівником (Позивачем) та роботодавцем (Відповідачем) здійснювалась за допомогою месенджера ВАЙБЕР. У наданні відпустки з 09.01.2023 без збереження заробітної плати на період воєнного стану Відповідач відмовив та надіслав Позивачу засобами поштового зв`язку листа від 10.02.2023 про його звільнення з посади водія автотранспортних засобів (легкові) Служби автотранспорту 31 січня 2023 року, за прогули без поважних причин (Наказ від 31.01.2023 №139-ос Про припинення трудового договору).

Проте, Відповідач в день звільнення, 31.01.2023, зобов`язаний був надіслати Позивачу поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 та у відповідності до вимог ст.47 КЗпП видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу

Копія наказу про припинення трудового договору була направлена позивачу 19.04.2023, та отримана ним 21.04.2023. При цьому, до цього часу, Відповідач не надіслав Позивачу письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, адже у наказі про припинення трудового договору вихідна допомога не зазначена не зазначена.

Відповідач звільнив позивача за прогули без поважних причин, при цьому не дотримався норм трудового законодавства, зокрема ст.47 КЗпП щодо направлення у день звільнення копії наказу про звільнення, що є підставою згідно ч.5 ст.235 КЗпП України для виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто з 31.01.2023 по 21.04.2023 включно.

Зазначив, що діями відповідача йому заподіяно моральну (немайнову) шкоду, яку він оцінює в 100 000,00 грн.

З цих підстав позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою у видачі копії наказу про звільнення за період з 31.01.2023 року по 21 квітня 2023 року у розмірі 11726,37 грн. та стягнути моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення.

18.07.2023 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги не визнав. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на порушення відповідачем вимог ст. 47 КЗпП, згідно якої роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. При цьому, позивач жодним чином не спростовує факту виконання відповідачем вимог наведеної статті в частині наявності та готовності до видачі 31.01.2023 року позивачу копії наказу про звільнення, заповненої трудової книжки, письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні. Право працівника отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця їх видати, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі. Відповідачем в день звільнення позивача було організовано видачу належним чином оформлених трудової книжки та інших кадрових документів, про що свідчить зміст пояснювальної записки провідного фахівця з персоналу Відділу кадрів та підбору персоналу ОСОБА_2 , проте, через відсутність позивача на робочому місці у зв`язку із прогулом, зазначені документи він не отримав. Позивачем не доведено, що він був позбавлений можливості отримати копію наказу про звільнення. Вказані обставини свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі копії наказу про звільнення у розумінні положень ч.5 ст. 235 КЗпП України, тому висновок позивача про те, що затримка її видачі свідчить про необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є обґрунтованим. Більш того, в якості обґрунтування стягнення середнього заробітку позивач посилається на обов`язок відповідача в день звільнення, 31.01.2023, надіслати позивачу поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58. Але вказана норма Інструкції не містить такого обов`язку - надіслати копію наказу про звільнення, а тому посилання на цю норму позивачем є неправомірним. Трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Отже, не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання копії наказу про звільнення у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах. Позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які б підтверджували те, що діями відповідача позивачеві було заподіяно моральну шкоду, зокрема, не надано виписок з лікарень, довідок від лікарів про те, що у позивача погіршилося самопочуття та стан здоров`я, не додано пояснень свідків, тощо. Адже відповідачем не було вчинено протиправних дій (бездіяльності), які б могли вплинути на стан здоров`я позивача, завдати йому моральних страждань або приниження. Стягнення моральної шкоди є похідним поняттям від визнання неправомірними дій чи порушення прав позивача, то така шкода може бути стягнута, лише якщо судом буде встановлена протиправність дій відповідача. Враховуючи наведене, грошові кошти в якості компенсації моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають, у зв`язку з відсутністю неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а як наслідок і відсутність у відповідача обов`язку здійснювати компенсацію моральної шкоди.

З цих підстав просить у задоволенні позову відмовити.

26.07.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що позивач не погоджується з обставинами, викладеними відповідачем у відзиві на позов, та їх правовою оцінкою. Не заслуговує на увагу твердження відповідача про те, що право працівника отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця її видати, а й обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив усі умови для її вчасної видачі. У даній справі обставини свідчать про умисні винні дії (бездіяльність) роботодавця у затримці видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця у розумінні положень частини п`ятої статті 235 КЗпП України, адже відповідач не надав доказів направлення ним Позивачу копії наказу у день звільнення - 31.01.2023. Натомість матеріалами справи підтверджується направлення позивачу засобами поштового зв`язку копії наказу про звільнення №139-ос від 31.01.2023 тільки 19.04.2023, Таким чином, є безпідставним трактування відповідача, викладене по тексту відзиву, про те, що не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання копії наказу про звільнення у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах. В даному випадку бездіяльність саме Відповідача, яка проявилась у недотриманні ним вимог норм трудового законодавства, призвела до подання Позивачем даного позову та є підставою для матеріальної відповідальності роботодавця.

14.08.2023 представником відповідача до суду подано заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначає, що позивач жодним чином не спростовує факту виконання відповідачем вимог наведеної статті в частині наявності та готовності до видачі 31.01.2023 року позивачу копії наказу про звільнення, заповненої трудової книжки, письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні. Право працівника отримати копію наказу про звільнення та трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця їх видати, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі. Відповідачем в день звільнення позивача було організовано видачу належним чином оформлених трудової книжки та інших кадрових документів, про що свідчить зміст пояснювальної записки провідного фахівця з персоналу Відділу кадрів та підбору персоналу ОСОБА_2 , проте, через відсутність позивача на робочому місці у зв`язку із прогулом, зазначені документи він не отримав. Позивачем не доведено, що він був позбавлений можливості отримати копію наказу про звільнення. Вказані обставини свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) рооотодавця у затримці видачі копи наказу про звільнення у розумінні положень ч.: ст. 235 КЗпП України, тому висновок Позивача про те, що затримка її видачі свідчить] про необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обґрунтованою. Будь-яких належних та достатніх доказів, які б доводили порушення йог прав звільненні не надав, позаяк не довів самого факту того, що внаслідок неотриманні копії наказу про своє звільнення у нього мав місце вимушений прогул, відшкодує; якого повинно відбутися за рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У додаткових поясненнях від 18.09.2023 представник позивача зазначає, що в даному випадку саме роботодавець повинен був дотриматися певного алгоритму дій у день звільнення позивача та видати йому копію наказу про звільнення, що прямо передбачено нормами ч.1 ст. 47 КЗпП України та ч. 5 ст. 235 КЗпП України.

У додаткових поясненнях від 03.10.2023 представник відповідача наголосив, що предметом позову є саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі копії наказу про звільнення та моральної шкоди, а не визнання звільнення неправомірним, вчиненим без законної підстави та поновлення на роботі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові. Зазначив, що приблизно в двадцятих числах лютого 2023 року він отримав лист по пошті з повідомленням про звільнення. У відповідь через додаток Вайбер направив відповідачу згоду на пересилання трудової книжки по пошті. Заяви про надсилання йому копії наказу про звільнення не надсилав ні у Вайбері, ні іншими засобами зв`язку. Трудову книжку отримав в березні 2023. Копію наказу отримав поштою 21.04.2023. На теперішній час він працевлаштований.

Представник позивача - адвокат Белей О.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив та додаткових поясненнях. Зауважила, що відповідач мав можливість надіслати копію наказу позивачу. Вважає, що ст. 47 КзПП України передбачено обов`язок відповідача «надіслати» позивачу копію наказу. Просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Іноземцев Є.С. в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив та додаткових поясненнях. Також зазначив, що відсутність відповідача на роботі з 09.01.2023 по 31.01.2023 була належним чином заактована, позивач був звільнений за прогул наказом № 139-ос. Наказ про звільнення ОСОБА_1 був виданий фактично, тобто оформлений та підписаний, також було заповнено трудову книжку позивача. Однак, оскільки позивач в день звільнення був відсутній на роботі, тому трудову книжку та наказ йому не було видано. Повідомлення про звільнення та необхідність надання згоди на пересилання трудової книжки поштою у зв`язку з інтенсивним обстрілом міста Миколаєва в кінці січня та на початку лютого 2023 року працівник відділу кадрів зміг направити засобами поштового зв`язку лише 10.02.2023. Була отримана згода позивача на пересилання трудової книжки на зазначену останнім адресу, заяви на пересилання копії наказу про звільнення від позивача не отримували. З власної ініціативи підприємство направило позивачу копію наказу 19.04.2023. Наголосив, що діюче законодавство не зобов`язує роботодавця «надсилати» копію наказу. Зауважив, що затримка у видачі наказу не перешкодила позивачу працевлаштуватися. Вважає, що в діях АТ «Миколаївгаз» відсутня вина, а тому, враховуючи правомірність дій, просить в позові відмовити.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви та заперечення на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Частиною другоюстатті 95 ЦПК Українипередбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АО «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (а.с. 19-21, 26-27).

Наказом від 30.01.2023 року за № 139-ос, 31.01.2023 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади водія автотранспортних засобів (легкові) за прогули без поважної причини за п.4 ст. 40 КЗпП України, що також підтверджується відповідним записом в трудовій книжці (а.с.33, 20).

В день звільнення ОСОБА_1 копію наказу (розпорядження) про звільнення, та трудову книжку не було видано у зв`язку з відсутністю позивача на роботі, що визнається сторонами.

Відповідно до листа АТ «Миколаївгаз`від 10.02.2023 7.07.2020, ОСОБА_1 було повідомлено про звільнення з посади 31.01.2023 року згідно п.4 ст.40 КЗпП за прогули без поважних причин (Наказ від 31.01.2023 року № 139-ос Про припинення трудового договору), та повідомлено про необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів та підбору персоналу Управління Персоналу за адресою: АДРЕСА_1 , або надання письмової згоди на направлення трудової книжки поштою, із зазначенням поштової адреси на території України (а.с.28).

Як вбачається з пояснювальної записки провідного фахівця з персоналу відділу кадрів та підбору персоналу ОСОБА_2 , з 09.01.2023 року ОСОБА_1 повинен був приступити до роботи після закінчення основної щорічної відпустки, але останній на робочому місці не з`явився, документів, що підтверджують поважність відсутності до відділу кадрів та підбору персоналу надано не було. З 9 по 30 січня ОСОБА_1 неодноразово дзвонили на його мобільний телефон старший механік служби автотранспорту, начальник відділу кадрів з пропозицією вийти на роботу, але кожного разу ОСОБА_1 відповідав, що в нього є вагомі причини не виходити на роботу. Напередодні дня видачі наказу, вона повідомила ОСОБА_1 про його можливе звільнення останнім днем місяця за прогули, на що ОСОБА_1 запевнив, що з`явиться на роботі, але на роботі він не з`явився, документи, на підставі яких можливо б було продовжити трудові відносини не надав. 31 січня 2023 року нею було підготовлено наказ про звільнення ОСОБА_1 та заповнено його трудову книжку, але враховуючи відсутність останнього на робочому місці, за цими документами він не з`явився (а.с.68).

Представник відповідача - адвокат Іноземцев Є.С. пояснив, щоу зв`язку з інтенсивним обстрілом міста Миколаєва в фкінці січня та на початку лютого 2023 року таке повідомлення відповідальний працівник підприємства зміг направити засобами поштового зв`язку лише 10.02.2023.

Як зазначив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , отримавши вказаний лист, він за допомогою застосунку Вайбер надіслав на адресу відповідача заяву про згоду на пересилання трудової книжки поштою, заяви про направлення йому поштою копії наказу про звільнення він не надсилав.

Копія наказу № 139-ос про припинення трудового договору була направлена відповідачем з власної ініціативи 19.04.2023 та особисто отримана позивачем 21.04.2023( а.с.34-35).

Відповідно до запису в трудовій книжці позивача від 11.03.2023, йому було розпочато виплату по безробіттю на підставі наказу від 13.03.2023 ( а.с.20 зворот).

З 09.06.2023 позивач ОСОБА_1 був працевлаштований на посаду експедитора транспортного ТОВ «КРІСТАЛ ВАЙТ» на підставі наказу № 15 від 08.06.2023 (а.с. 116).

Позивач вважає, що відповідачем порушено приписи ст. 47 КЗпП, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою у видачі наказу про звільнення відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.23 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП.

Частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках:прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 47 КЗпП України (в редакції, чинній станом на дату звільнення з роботи позивача) було передбачено обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести записи про звільнення з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування частини п`ятої статті 235 КЗпП України необхідна наявність таких умов: затримка у видачі копії наказу про звільнення; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі копії наказу.

Позивач був звільнений за прогули без поважних причин та у встановленому законодавством порядку повідомлений про звільнення та про необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів та підбору персоналу на підприємстві, або надання письмової згоди на направлення трудової книжки поштою.

Суд зазначає, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

У постанові Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21) зроблено висновок про те, що реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України права працівника отримати в день звільнення трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.

Аналогічні висновки викладені у Постанові Верховного суду від 29.05.2023 у справі 341/1639/21.

Позивачем не доведено, що він був позбавлений можливості отримати копію наказу про звільнення. Матеріали справи не містять жодних згадок про перешкоди, які роботодавець створював для отримання працівником документів. Також позивачем не надано жодних доказів того, що у період часу з 31.01.2022 по 21.04.2024 він звертався до відділу кадрів АТ «Миколаївгаз» для отримання копії наказу.

Суд відхиляє доводи представника позивача про обов`язок роботодавця згідно ст. 47 КЗпП «надіслати» копію наказу про звільнення, оскільки вказана норма містить вимогу про обов`язок роботодавця «видати» наказ про звільнення. В судовому засіданні встановлено, що в день звільнення відповідно до вимог ст. 47 КЗпП наказ про звільнення ОСОБА_1 та був виданий фактично (надрукований та підписаний головою правління ОСОБА_3 ), було заповнено трудову книжку позивача.

Також суд відхиляє доводи представника позивача про обов`язок роботодавця відповідно до п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 надіслати копію наказу про звільнення, адже вказана норма Інструкції містить вимогу про обов`язок роботодавця надіслати працівнику поштове повідомлення про необхідність отримання саме трудової книжки.

Інші доводи сторони позивача не можуть бути взяті до уваги, оскільки не стосуються предмету позову.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до запису в трудовій книжці, вже з 11.03.2023 позивачу було розпочато виплату допомоги по безробіттю, а тому вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 11.03.2023 по 21 квітня 2023 взагалі не ґрунтується на вимогах закону.

Між тим на підтвердження вимушеного прогулу, викликаного затримкою видачі копії наказу, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю, належних та допустимих доказів суду не надано.

Станом на день розгляду справи позивач є працевлаштованим.

Вказані обставини свідчать про відсутність умисних винних дій (бездіяльності) роботодавця у затримці видачі позивачу копії наказу про звільнення, у розумінні положень ч. 5 ст. 235 КЗпП України, тому суд приходить до висновку про те, що затримка видачі копії наказу про звільнення відбулась не з вини роботодавця, а отже відсутні підстави для покладення на роботодавця матеріальної відповідальності у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Крім цього, оскільки позовні вимоги про відшкодування грошової компенсації моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку, що зазначені вимоги також не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки позивачу оплата судового збору була відстрочена до ухвалення судового рішення, тому, на підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Керуючись статтями 12-13, 19, 81, 83, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою у видачі копії наказу про звільнення та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: адвокат Белей Оксана Богданівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 001472 від 15.03.2019, адреса місця знаходження: 77442, Івано-Франківська область, Івано-Франківський район, с. Підлужжя, вул. Д. Галицького 11.

Відповідач:Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз», , адреса місця знаходження: 54003, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Погранична, 159.

Представник відповідача: адвокатІноземцев Євген Сергійович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 001472 від 15.03.2019, адреса місця знаходження: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 25.03.2024 року.

Суддя Т.А. Бурдун