Справа № 314/5676/23
Провадження № 2/314/372/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2024 м. Вільнянськ

Справа № 314/5676/23;

провадження № 2/314/372/2024;

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кіяшко В.О.,

секретар судового засідання Румянцева А.М.,

учасники справи:

-позивач ОСОБА_1 ;

-відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вільнянськ в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

за участю: представника позивача адвоката Кофанова А.В.,

стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду 30.11.2023 з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 , 01.12.2022 була прийнята на роботу відповідачем ТОВ «ДІЄСА» на посаду продавця - консультанта філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі, та отримувала унього заробітну плату згідно штатного розпису.Починаючи приблизно з липня 2023 року відповідач став сплачувати заробітну плату нерегулярно та не у повному обсязі, внаслідок чого у нього станом на 06.09.2023 утворилася заборгованість перед позивачем по заробітній платі у розмірі 29289 гривень 07 копійок. Факт заборгованості та її розмір підтверджується розрахунковим листком за вересень 2023 року, який позивачу був виданий відповідачем.06.09.2023 позивач ОСОБА_1 звільнилася з роботи у відповідача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні відповідач заборгованість по заробітній платіпозивачу не виплатив, станом на дату звернення з позовом до суду заборгованість по заробітній платі залишилася не виплачена. Враховуючи наведене, позивач вважає, що її майнові права на належну оплату її праці порушені відповідачем, а тому наявні підстави для стягнення суми невиплаченої заробітної плати у судовому порядку. Крім того, у зв`язку із порушенням відповідачем строків розрахунку при звільненні, вважає, що відносно нього мають бути вжиті заходи майнової відповідальності за вчинення таких дій. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Згідно ч.2 цієї ж статті, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Таким чином, відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, але і цього ним не зроблено. Більш того, 16.10.2023 позивачем через її представника відповідачу була подана заява про видачу розрахунку по заробітній платі та про розмір середнього заробітку на момент звільнення, але відповідач від надання відповіді ухилився, у зв`язку з чим розрахунок проведений позивачкою самостійно. Розмір середнього заробітку, що має сплатити відповідач, складає 93721 грн (станом на 30.11.2023), який позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку.

Представник позивача в судове засідання на позовних вимогах наполягав, просив задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок та інших платежів не пов`язаних із стягненням заробітної плати.

Заяви, клопотання інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 01.12.2023 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням осіб, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 26.12.2023 витребувано у ТОВ «ДІЄСА» довідку розрахунок заборгованості по заробітній платі та довідку про розмір середнього заробітку на час звільнення стосовно ОСОБА_1

22.01.2024 від представника ТОВ «ДІЄСА» до суду надійшло клопотання про надання пояснень по справі відповідно до яких просить суд у задоволенні позову відмовити в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку, матеріальної шкоди та інших виплат, не пов`язаних із стягненням заробітної плати. На виконання ухвали суду від 26.12.2023 надано до суду розрахунковий лист за вересень 2023 року та довідку про розмір середнього заробітку позивача.

21.02.2024 від представника ТОВ «ДІЄСА» до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок та інших платежів не пов`язаних із стягненням заробітної плати просить відмовити.

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Вислухавши представника позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, дослідивши докази по справі, суд

встановив

позивач ОСОБА_1 , 01.12.2022 була прийнята на роботу відповідачем ТОВ «ДІЄСА» на посаду продавця - консультанта філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі, та отримувала унього заробітну плату згідно штатного розпису.Починаючи приблизно з липня 2023 року відповідач став сплачувати заробітну плату нерегулярно та не у повному обсязі, внаслідок чого у нього станом на 06.09.2023 утворилася заборгованість перед позивачем по заробітній платі у розмірі 29289 гривень 07 копійок. Факт заборгованості та її розмір підтверджується розрахунковим листком за вересень 2023 року, який позивачу був виданий відповідачем.06.09.2023 позивач ОСОБА_1 звільнилася з роботи у відповідача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. При звільненні відповідач заборгованість по заробітній платіпозивачу не виплатив, станом на дату звернення з позовом до суду заборгованість по заробітній платі залишилася не виплачена.

Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права.

Доводи позивача, викладені в позовній заяві, суд вважає обґрунтованими з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Статтею 103 КЗпП України передбачено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

При цьому, відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду.

Згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , ОСОБА_1 01.12.2022 було прийнято на посаду продавця - консультанта філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі ТОВ «Дієса». 06.09.2023 - звільнено з посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Починаючи приблизно з липня 2023 року відповідач став сплачувати заробітну плату нерегулярно та не у повному обсязі, внаслідок чого у нього станом на 06.09.2023 утворилася заборгованість перед позивачем по заробітній платі у розмірі 29289 гривень 07 копійок. Факт заборгованості та її розмір підтверджується розрахунковим листком за вересень 2023 року, який позивачу був виданий відповідачем.

На адресу ТОВ «Дієса» представником позивача було направлено адвокатський запит про надання довідки розрахунку заборгованості по заробітній платі та довідки про розмір середнього заробітку на час звільнення стосовно ОСОБА_1 .

Як зазначає позивач та не спростував відповідач, на день звільнення відповідач не виплатив позивачу заробітну плату. Довідки про розмір невиплачених сум відповідач ні позивачу, ні його представнику не надав.

Ухвалою суду від 26.12.2023 у ТОВ «ДІЄСА» було витребувано довідку розрахунок заборгованості по заробітній платі та довідку про розмір середнього заробітку на час звільнення стосовно ОСОБА_1 .

З наданої ТОВ «ДІЄСА» до суду розрахункового листа за вересень 2023 року та довідки про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 вбачається, що підприємство ТОВ «ДІЄСА» в період з липня по вересень 2023 року не здійснювало виплату позивачу ОСОБА_1 заробітну плату, у зв`язку з чим, утворилася заборгованість по заробітній платі на кінець вересня 2023 року становить 29409,95 грн.

Про те, що в період липень-вересень 2023 року підприємство не здійснювало виплату позивачу заробітної плати свідчать і дані Форми ОК-7, які надані позивачем разом із позовною заявою.

До суду представником відповідача ТОВ «ДІЄСА» надано клопотання відповідно до якого з 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» в Україні запроваджено режим воєнного стану. Перед працівниками дійсно наявна заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації невикористаних днів відпустки та інших виплат, але дана заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили (воєнний стан) та погашення заборгованості перед працівниками здійснюється, отже заборгованість зменшується. Враховуючи те, що виникнення форс-мажорних обставин, а саме фактичне знищення товару, який був поставлений постачальниками на склад товариства за адресою: Україна, Київська обл, Броварський р-н, с. Квітневе, вул. Гоголівська, 1а, внаслідок потрапляння бойового снаряду/ракети в дах будівлі складу, внаслідок чого виникло займання, а будівлю складу було повністю знищено, а також знищення/ пошкодження/втрата контролю над магазинами підприємства, фактичне припинення роботи інших магазинів підприємства у зв`язку з неможливістю ведення господарської діяльності під час ведення активних бойових дій на території України, що призвело до збитків в особливо великому розмірі (точна сума боргу встановлюється), враховуючи одночасне звернення великої кількості кредиторів з вимогою оплати поставленого товару (в т.ч. такого, який був знищений або пошкоджений, або втрачений) поставило компанію у скрутне становище, що спричинило не можливість виконання усіх зобов`язань в томі числі по оплаті заробітної плати з незалежних від підприємства обставин. Враховуючи викладене Товариство знаходиться в під дією форс-мажорних обставин, а отже невчасна виплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталося внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили. Також підтвердженням скрутного фінансового становища відповідача є справа про банкрутство ТОВ "Дієса", що розглядається Господарським судом м.Києва у справі №910/12677/23 за заявою ТОВ «Делонгі Україна», ТОВ «Віндейр», ПП «Шива Інвестмент». У зв`язку з чим, справу просить розглянути без участі представника відповідача, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок та інших платежів не пов`язаних із стягненням заробітної плати просить відмовити.

Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що за таких обставин, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 29409,55 грн з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Крім цього, спір між сторонами виник з приводу права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому до правовідносин, які склалися між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про оплату праці», Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Норми Конституції України є нормами прямої дії, положеннями ст. 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Трудові відносини всіх працівників регулюються КЗпП України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).

Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач ОСОБА_1 у період з 01.12.2022 по 06.09.2023 перебувала у трудових відносинах з відповідачем - ТОВ «Дієса» та була звільнена за угодою сторін.

З наданої ТОВ «ДІЄСА» до суду розрахункового листа за вересень 2023 року та довідки про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 вбачається, що підприємство ТОВ «ДІЄСА» в період з липня по вересень 2023 року не здійснювало виплату позивачу ОСОБА_1 заробітну плату, про що також свідчать і дані Форми ОК-7, а також вбачається, що при звільненні її з роботи відповідачем не було проведено повного розрахунку, не виплачено заробітну плату за період липня-вересня 2023 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц висловила таку правову позицію, що, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст. 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Позивачем здійснено розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 станом на 30.11.2024, згідно з яким розмір середнього заробітку за весь час затримки за період часу з 07.09.2023 по 30.11.2023 становить 93721,00 грн.

При розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100.

З довідки про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 вбачається, що нарахована середньоденна (середньогодинна) заробітна плата (дохід) становить 822,80 грн.

Розраховуючи розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, суд враховує, що згідно із ст. 50 КЗпП України тривалість робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 07.09.2023 по 30.11.2023 складає 60 робочих дні. Відтак, розмір відшкодування, слід визначити виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 07.09.2023 до 30.11.2023, що становить 49368 грн (із розрахунку 822,80 грн (середньоденний заробіток позивачки) х 60 робочих днів часу затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 49368 грн, яка і підлягає відшкодуванню з роботодавця. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити.

Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки матеріалами справи підтверджено непроведення розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає.

Судові витрати.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, при подачі позову про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, позивач був звільнений від сплати судового збору в цій частині.

Разом з тим, відповідно до абз. 2 п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо в позовній заяві об`єднано кілька самостійних вимог майнового характеру, пов`язаних між собою, то, враховуючи, що об`єктом справляння судового збору є позовна заява, максимальний розмір судового збору має відповідати загальній сумі всіх вимог (пункт 10 частини першої статті 176 ЦПК). При цьому судовий збір може бути сплачено окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Судом позов задоволено частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача - заборгованість по заробітній платі у розмірі 29409,55 грн, з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 49368,00 грн, з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів, а всього 78777,55 грн.

Отже, з врахуванням ціни позову 78777,55 грн, те, що відповідач є юридичною особою, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 3028,00 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

вирішив:

1.Цивільний позов ОСОБА_1 до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати, та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 29409 (двадцять дев`ять тисяч чотириста дев`ять) гривень 55 копійок, з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 49368 (сорок дев`ять тисяч триста шістдесят вісім) гривень 00 копійок, з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45) на користь держави судовий збір у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01.03.2024.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», , адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 45.

Суддя Вікторія Олександрівна Кіяшко

01.03.2024