КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/2460/23 Головуючий у І інстанції Григоренко І.В.
Провадження №22-ц/824/6283/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 березня 2024 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Істамової Ірини Володимирівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання повернення безпідставно списаних грошових коштів, -

УСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просила зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути їй безпідставно списані з банківських карткових рахунків НОМЕР_1 та НОМЕР_2 грошові кошти в розмірі 206 070, 55 грн, шляхом їх відновлення на банківському картковому рахунку та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що 24 вересня 2022 року невідомі особи заволоділи шахрайським способом, з використанням електронно-обчислюваної техніки, усіма грошовими коштами, які знаходились на її рахунку, відкритому в АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 206 070,55 грн, попередньо збільшивши кредитний ліміт.

Після виявлення факту безпідставно списаних коштів, вона зателефонувала до АТ КБ «Приватбанк» на номер 3700 та повідомила про списання коштів та просила заблокувати картки та усі її рахунки. Також позивачка звернулась до поліції із заявою про скоєння злочину, на підставі чого було відкрито кримінальне провадження № 002444 від 25 вересня 2022 року за ознаками ч. 3 ст. 190 КК України. Однак гроші, на момент звернення до суду їй не повернуто.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року позов задоволено.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 безпідставно списані з банківських карткових рахунків НОМЕР_1 та НОМЕР_2 грошові кошти в розмірі 206 070,55 грн шляхом їх відновлення на банківському картковому рахунку НОМЕР_2 .

Стягнуто АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Стягнути АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник АТ КБ «Приватбанк» - адвокат Істамова І.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що перекази коштів з платіжних карток були здійснені шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24. Вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією ОСОБА_1 .

При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват24, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до Банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів.

Також перекази коштів з картки № НОМЕР_3 здійснені в терміналі самообслуговування. Такі дії можливо здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону та іншої особистої інформації ОСОБА_1 .

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на умови і правила надання банківських послуг, в яких зазначено, що клієнт несе повну відповідальність за усі операції, які здійснюються за допомогою карток, які є Електронним платіжним засобом, емітованим для обслуговування його рахунку. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами, в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати Картки, розголошенню ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на Картці даних, до моменту звернення Клієнта в Банк та блокування Картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Картки в Стоп - лист Платіжною системою (п.2.1.4.12.4, п. 2.1.4.12.5, п. 2.1.4.12.9. Умов).

В доводах апеляційної скарги також зазначає, що до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операції та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Вважає, що без розголошення з боку позивача ПІН - коду своєї картки, номеру своїх карток, інша особа навіть перевипустивши сім - картку або маючи фінансовий телефон клієнта не змогла б, ні зайти до Приват24, ні змінити фінансовий номер клієнта, ні зняти чи переказати кошти.

Отже позивачем були порушені Умови і правила надання банківських послуг.

Вказує, оскільки позивачка повідомила банк про факт транзакції вже після проведення спірних транзакцій, тому вона має нести цивільну - правову відповідальність.

Крім того, в архівах банку не виявлено звернень позивача про постановку карти в Стоп - лист платіжної системи, або з вимогою про блокування картки до моменту зняття кошів.

Також вказує, що наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину щодо позивачки до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення його від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними.

Також просить звернути увагу, на постанову Верховного Суду від 10.07.2019 у справі № 522/22780/15-ц в якій зазначено, що оскільки операції щодо переказу коштів були здійснені із використанням реквізитів платіжної картки, у тому числі номеру картки, ПІЕ - коду, CVV - коду, які відомі тільки власнику картки, Банк не повинен нести відповідальність за дану операцію.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Посилання в апеляційній скарзі про те, що вона розголошувала шахраям пароль входу до системи «Приват24» номерів рахунків, карток та пін коду або своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам безпідставні. Апелянтом не надано доказів розголошення інформації третім особам, а лише викладено свої припущення. Натомість в матеріалах справи міститься постанова слідчого про визнання її потерпілою у кримінальному провадженні.

Крім того, під час службової перевірки, служба безпеки банку ідентифікує особу, на карту якої було перераховано грошові кошти з картки позивача, як внесений до СО з кодифікатором 1.41 (шахраї в електронних операціях).

Судом першої інстанції встановлено, що вона звернулась до банку про скасування спірної транзакції. Після чого звернулась до правоохоронних органів з приводу вчинених шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у неї була відсутня воля на вчинення перерахування, а банком не заперечені факти звернення з вимогою про скасування транзакції.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1. ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п. 1 ч. 4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Вказавши при цьому, що відповідачем не доведено вжиття банком всіх можливих заходів для запобігання порушенню прав позивача та їх поновлення, зокрема, щодо використання у банкоматах коректного введення ПІН-коду, здійснення смс-інформування позивача про всі операції, сповіщення позивача через Приват24.

Списання грошових коштів з карткових рахунків позивача відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивачка повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.

Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з принципу розумності та справедливості.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та отримала банківську картку.

Позивачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», пам`яткою клієнта та «Тарифами», які викладені в мережі Інтернет за адресою privatbank.ua, складає між нею і Банком Договір банківського кредитування, що підтверджується підписом у заяві.

24 вересня 2022 року ОСОБА_1 дізналась, що невідомі особи заволоділи шахрайським способом, з використанням електронно-обчислюваної техніки, усіма грошовими коштами, які знаходились на рахунку позивачки, відкритому в АТ КБ «Приватбанк» в розмірі 206 070,55 грн, попередньо збільшивши кредитний ліміт.

Після виявлення факту безпідставно списаних коштів, позивачка зателефонувала до АТ КБ «Приватбанк» на номер 3700 та повідомила про списання коштів та просила заблокувати безпідставно списані кошти та рахунки.

Також позивачка звернулась до поліції із заявою про скоєння злочину, на підставі чого Деснянським управлінням поліції було відкрито кримінальне провадження № 002444 від 25.09.2022 за ознаками ч. 3 ст. 190 КК України.

Згідно із постанови слідчого Деснянського СВ УП ГУНП у м. Києві від 30.10.2022, ОСОБА_1 визнано потерпілою у вищевказаному кримінальному провадженні.

14.11.2022 ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з вимогою про повернення безпідставно списаних коштів в розмірі 284 582,83грн та зупинення нарахування відсотків та інших штрафних санкцій по кредиту.

18.11.2022 АТ КБ «Приватбанк» листом № 20.1.0.0.0/7-221114/27169 надав відповідь ОСОБА_1 , в якій повідомив, що перекази коштів з платіжних карток № НОМЕР_3 № НОМЕР_4 були здійснені шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24. Вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією ОСОБА_1 . При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до Банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Також перекази коштів з картки НОМЕР_3 здійснені в терміналі самообслуговування. Вказані дії можливо здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону та іншої особистої інформації ОСОБА_1 . Повідомляють, що не можуть повернути кошти та призупинити нарахування відсотків за кредитом.

АТ КБ «Приватбанк» було залучено співробітників служби безпеки банку для детальної службової перевірки по факту перерахування грошових коштів з рахунків ОСОБА_1 .

Так, під час перевірки службою безпеки банка було встановлено, що вхід в акаунт НОМЕР_5 було зафіксовано з типового для клієнта пристрою. Фінансовий номер НОМЕР_5 клієнта ОСОБА_1 було змінено 24.09.2022 о 19 год 07 хв на НОМЕР_6 . Зміна відбулась через мобільний додаток Приват24.

Кошти з картки НОМЕР_7 (KDV - карта для виплат) через ТСО NS205777 були виведені на картку НОМЕР_8 - отримувач ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_9 (внесений до СО з кодифікатором 1.41 (шахраї в електронних операціях). Примітно, що авторизація в терміналі самообслуговування була здійснена анонімна за номерами НОМЕР_10 та НОМЕР_11 і всі операції були до 5000 UAN, так як не потребують ідентифікації. Передбачається, що авторизацію здійснював сам клієнт за вимогою та наданими номерами шахраїв, які таким чином намагались контролювати ситуацію. Крім цього, з цієї ж картки НОМЕР_7 на свою картку НОМЕР_12 через додаток Приват24 були переведені кошти в розмірі 23 115,00 UAN. Закумульовані на картці НОМЕР_13 кошти 57 140,83 UAN, також через додаток Приват24 були виведені на карту НОМЕР_14 . 24.09.2022 о 18 год 30 хв (з карти НОМЕР_13 на карту НОМЕР_14 ) переказ на карту ПриватБанку через додаток Приват24. Одержувач: ОСОБА_2 . Коментар до платежу: Скасування операції.

Також з відповіді служби безпеки банку вбачається, що під час опрацювання архіву повідомлень виявлено дзвінок на підтримку банку з номера НОМЕР_15 від 24.09.2022 о 19 год 02 хв. Як виявилось, дзвінок здійснювала ОСОБА_1 , так як її фінансовий номер НОМЕР_5 був змінений на шахрайський НОМЕР_6 . Під час діалог з`ясувалось, що клієнту телефонували шахраї, які назвались «Фінансовими консультантами ПриватБанку» і ОСОБА_1 надала шахраям всю інформацію, яку вони вимагали та під їх впливом здійснила всі операції та переведення коштів.

Згідно із довідок про видачу готівкових коштів ОСОБА_1 встановлено, що проводились наступні операції:

- 24.09.2022 о 17 год 17 хв НОМЕР_16 операція з «поповнення мобільного НОМЕР_5 » на суму - 7 781,00 грн;

- 24.09.2022 о 18 год 22 хв за рахунком НОМЕР_16 операція «Переказ на карту ПриватБанку через додаток Приват24. Одержувач ОСОБА_2 . Коментар до платежу: відновлення» на суму - 137 187,00 грн;

- 24.09.2022 о 18 год 27 хв за рахунком НОМЕР_16 операція «Переказ на свою карту через додаток Приват24» на суму -23115,00грн;

- 24.09.2022 о 18 год 30 хв за рахунком НОМЕР_4 операція «Переказ на карту ПриватБанку через додаток Приват24. Одержувач: ОСОБА_2 . Коментар до платежу: скасування операції» на суму - 56 165,00грн.

Відповідно до довідок від 15.03.2023 та 05.04.2023, виданої Лікарем Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3» Гавран С.В., пацієнтці ОСОБА_1 встановлений діагноз G46.8 Інші судинні синдроми головного мозку при цереброваскулярних хворобах.

Згідно із Виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_1 , виданої КНП «ЦПМСД № 3» від 17.03.2023 останній встановлено діагноз: Вегето-судинна дистонія та знаходиться на спостереженні у лікаря невролога.

Відповідно до ст.12 ЦПК України встановлений принцип змагальності сторін, згідно якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 вересня 2022 року були здійснені перекази коштів з платіжних карток позивачки шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24. Вхід в Приват24 був здійснений під авторизацією ОСОБА_1 .

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Згідно зі ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до пунктів 1, 6, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що: «відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку посиланням ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, правильно зазначивши, що такі доводи зводяться виключно до припущень та не мають доказового підтвердження.

До того ж відсутні докази, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації які дають змогу ініціювати платіжні операції. Крім того, під час службової перевірки, Служба безпеки банку ідентифікує особу, на карту якої було перераховано грошові кошти з картки позивачки, як внесений до СО з кодифікатором 1.41 (шахраї в електронних операціях).

Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідачка звернулась до банку про скасування спірної транзакції. ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у ОСОБА_1 була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечені факти її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Частиною 3 ст.1092 ЦК України передбачено, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

У відповідності до ст. 39 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» суб`єкти переказу зобов`язані виконувати встановлені законодавством України та правилами платіжних систем вимоги щодо захисту інформації, яка обробляється за допомогою цих платіжних систем. Еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів.

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Неналежний платник - особа, з рахунку якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Згідно зі ст. 7 та п. 38.1 і 38.4 ст. 38 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", режим обслуговування клієнта банків полягає у зберіганні коштів, здійсненні розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів та створенні системи захисту інформації, яка повинна забезпечувати безперервний захист інформації щодо переказу коштів на усіх етапах її формування, обробки, передачі та зберігання.

Аналіз наведених вище норм вказує, що крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів.

Відповідно до п. 18.3 статті 18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", при прийманні електронних документів на переказ має бути дотримана відповідна процедура перевірки електронного цифрового підпису, що дає можливість пересвідчитися у цілісності та достовірності електронного документу. У разі недотримання зазначених вимог, банк або інша установа - член платіжної системи, несуть відповідальність за шкоду, заподіяну суб`єктам переказу.

Згідно із п. 39.2.3 ст. 39 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" відповідач не забезпечив дотримання вимог законодавства та не виконав зобов`язань перед позивачем, як володільцем банківського рахунку.

Крім того, відповідно до ст.42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організації споживачів.

Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985року №39/248, наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачі мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Отже враховуючий споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

До того ж у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідачем не доведено вжиття банком всіх можливих заходів для запобігання порушенню прав позивача та їх поновлення, зокрема, щодо використання у банкоматах коректного введення ПІН-коду, здійснення смс-інформування позивача про всі операції, сповіщення позивача через Приват24.

Списання грошових коштів з карткових рахунків позивача відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивачка повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.

Отже судом встановлено несанкціоноване списання грошових коштів з банківських рахунків позивача та вважає, що стягнення спірних коштів на користь позивача є ефективним засобом правового захисту.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути безпідставно списані кошти підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткову обґрунтованість заявлених вимог, врахувавши, що позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних із втратою значної суми грошових коштів та втратою довіри до банківської системи. Вказані душевні страждання знайшли свій прояв у погіршенні стану здоров'я позивача, що підтверджується наданою нею медичною документацією (а.с. 65, 66)

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про захист про споживачів" при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Отже враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнала позивачка, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сума у розмірі 10000,00грн є достатньою компенсацією спричиненої моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, надано правильну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Істамової Ірини Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 369 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 04 березня 2024 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.