Справа № 567/779/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2024 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі :

головуючий суддя - Василевич О.В.

секретар - Клімович О.О.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки - адвоката Хмарук Ю.М.

представника відповідача - адвоката Лавренчука О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, -

встановив:

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Хмарук Ю.М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0147, площею 0,0636 га, крім того просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.05.2021р., зареєстроване в реєстрі за № 222, видане на ім`я ОСОБА_2 , щодо права на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.05.2021р., зареєстроване в реєстрі за № 223, видане на ім`я ОСОБА_2 , щодо права на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0147, площею 0,0636 га.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що 02.02.2021 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Грунтківською І.А. після смерті ОСОБА_3 було заведено спадкову справу за № 6/2021.

Вказує, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є позивачка ОСОБА_1 , як дружина спадкодавця, а також їх діти - ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 .

Позивачка ОСОБА_1 та один з її синів ОСОБА_2 відмовились від прийняття спадщини на користь відповідача ОСОБА_2 , про що подали нотаріусу відповідні заяви.

Крім того, позивачка у поданій нотаріусу заяві зазначила про те, що не претендує на виділ частки в спільному майні подружжя та на видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Вказує, що 13.05.2021 року нотаріус видала відповідачу два свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстровані в реєстрі за № 222 та № 223, на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0147, площею 0,0636 га.

Зазначає, що спадщина після смерті ОСОБА_3 була оформлена на ім`я відповідача на весь житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, що порушує право власності позивачки на частку у спільному майні подружжя, оскільки вищевказаний житловий будинок був побудований у період шлюбу позивачки зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та за спільні кошти подружжя, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, як і земельна ділянка під ним, та позивачці належить право на 1/2 частку вказаного нерухомого майна.

Вказує, що після смерті одного з подружжя спадщина відкривається лише на майно, яке належало спадкодавцю особисто, та частка іншого з подружя в об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини.

Зазначає, що заява, подана позивачкою нотаріусу про те, що вона не претендує на виділ частки у спільному майні подружжя та на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, не є відмовою позивачки від належного їй права власності на 1/2 частку майна, яке належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, і така заява не змінює правового режиму спірного майна як сумісного майна подружжя та не спричиняє включення вказаної 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Нотаріус, видавши відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на весь житловий будинок та усю земельну ділянку, на якій він розташований, порушила право власності позивачки на вищевказане нерухоме майно, що й спонукало звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою суду від 12.05.2023 року відкрито загальне позовне провадження,призначено підготовче судове засідання та відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 08.06.2023 року задоволено клопотання представника позивачки та витребувано від приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Грунтківської І.А. копію спадкової справи № 6/2021, заведеної після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву та 21.06.2023 року в поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити, мотивуючи тим, що позивачка після відкриття спадкової справи після смерті її чоловіка ОСОБА_3 відмовилась вступати у спадщину та подала нотаріусу відповідну заяву про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача ОСОБА_2 , окрім того у вказаній заяві позивачка зазначила, що не претендує на виділ частки у спільному майні подружжя та на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Відповідно до вказаної заяви позивачки нотаріусом для відповідача було видано свідоцтва про право на спадщину за законом щодо нерухомого майна, яке є предметом спору. Зазначає, що відмова позивачки від спадкового майна та від претендування на виділ частки зі спільного майна подружжя була усвідомленою та позивачка не навела доводів і не надала доказів на підтвердження складення такої заяви всупереч власної волі. ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом через два з половиною роки після відкриття спадщини, позивачка з відповідачем разом не проживали та не вели спільного господарства, що, на думку відповідача, є свідченням визнання позивачкою спірного житлового будинку та земельної ділянки як майна належного йому. Відповідач вказує, що з часу спадкування ним житлового будинку по даний час такий будинок істотно змінився внаслідок проведеної ним реконструкції та ремонту, було здійснено добудову до будинку, яка на даний час ще не узаконена.

В поданій до суду відповіді на відзив представник позивачки - адвокат Хмарук Ю.М. в заперечення доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, вказує, що відмова від права власності (на спадкове майно) та небажання (непретендування) на виділ частки в майні подружжя є різними правовими категоріями. Волевиявлення власника щодо відмови від права власності (на спадкове майно) має бути чітким та недвозначним, разом з тим у заяві про відмову від права на спадщину після смерті чоловіка відсутня відмова позивачки ОСОБА_1 від права власності на належне їй майно. Водночас зазначає, що «виділ частки в майні подружжя» означає виділ частки в натурі, тобто з виділенням в окремий об`єкт нерухомого майна, з влаштуванням окремого входу, тощо. Вказує, що не відповідають дійсності доводи відповідача про те, що позивачка весь час впродовж двох з половиною років після смерті спадкодавця, визнаючи житловий будинок та земельну ділянку як майно належне відповідачу, разом з останнім не проживала, не вела спільного господарства, не претендувала на виконання обов`язків як власника майна. При цьому зазначає, що спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та спадщину після смерті останнього відповідач оформив ІНФОРМАЦІЯ_2 . Впродовж вказаного часу, до 10.05.2022 року включно, позивачка ОСОБА_1 проживала у спірному житловому будинку разом з відповідачем та його сім`єю. 10.05.2022 року відповідач виселив позивачку з будинку та на наступний день вивіз усі її речі з будинку. До виселення з будинку позивачка ОСОБА_1 вела спільне господарство з відповідачем, обробляла город, займалася коровами (яких відповідач продав після її виселення), допомагала вести усе господарство родини. Крім того, банківська картка позивачки знаходилась у дружини відповідача (невістки) і остання розпоряджалася її коштами та після виселення з будинку таку банківську картку позивачка заблокувала і виготовила нову.

Зазначає, що доводи відповідача про суттєві зміни вартості та будівельно-технічних характеристик спірного житлового будинку в проміжок часу з моменту його будівництва по даний час не заслуговують на увагу, оскільки такі зміни мали місце, коли титульним власником такого житлового будинку був спадкодавець ОСОБА_3 , а не відповідач. Вказує, що надані відповідачем товарні чеки за 2022 рік підтверджують придбання будівельних матеріалів, властивих для проведення поточного, а не капітального ремонту, та у випадку, якщо відповідач поніс витрати за рахунок особистих коштів на покращення спірного житлового будинку, який належав іншій особі, він вправі вимагати компенсації вартості будівельних матеріалів, однак право власності на будинок у зв`язку з цим у нього не виникає.

Ухвалами суду від 17.08.2023 року, протокольно без виходу суду до нарадчої кімнати, в задоволенні клопотань представника відповідача - адвоката Лавренчука О.В. про призначення судової будівельно-технічної експертизи та про виклик свідків відмовлено за необгрунтованістю з підстав, оголошених судом у судовому засіданні, зокрема, у зв`язку з тим, що обставини, які пропонував та мав намір встановити представник відповідача, на думку суду, не входять до предмету доказування у вищевказаному спорі. Судом також відмовлено у задоволенні клопотання відповідача, викладеного у відзиві на позовну заяву, про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Острозького міського нотаріального округу Рівненської області Грунтківської І.А., у зв`язку з тим, що відповідач не навів будь-яких доводів та мотивів в обгрунтування зазначеного клопотання про те, яким чином рішення у справі може вплинути на права або обов`язки нотаріуса щодо однієї із сторін. Окремо слід зазначити, що згідно ухвали суду про витребування доказів від 08.06.2023 року приватний нотаріус Грунтківська І.А. була повідомлена про розгляд судом вищевказаного позову та остання не була позбавлена можливості з власної ініціативи вступити у справу в якості третьої особи, проте таким правом не скористалася. В ході судового розгляду приватний нотаріус Грунтківська І.А., за клопотанням представника відповідача, була допитана в якості свідка.

Ухвалою суду від 17.08.2023 року, протокольно без виходу суду до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Хмарук Ю.М. заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задовольнити.

Відповідач правом на участь у судових засіданнях не скористався, в судові засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача - адвокат Лавренчук О.В. в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, які стосуються предмету спору, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Позивачка ОСОБА_1 , будучи допитаною в якості свідка в судовому засіданні пояснила, що в 1977 році вона одружилася з ОСОБА_3 та через декілька років після одруження вони спільно вирішили побудувати житловий будинок. Після отримання відповідних дозвільних документів на будівництво в 1982-1983 роках вони побудували житловий будинок в АДРЕСА_1 , де проживали вона, її чоловік та двоє їх дітей. У зазначеному складі сім`ї вони проживали до смерті її чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті чоловіка ОСОБА_3 з метою оформлення спадщини на нерухоме майно вона була у приватного нотаріуса, яка склала від її імені текст заяви, відповідно до якої вона відмовилася від своєї частки у спадковому майні. Зазначену заяву вона особисто не читала та зміст такої заяви був оголошений їй приватним нотарусом в голос. Вказала, що заяву вона підписала добровільно та без будь-якого примусу. Підписуючи вказану заяву, вона розуміла, що відмовляється від спадщини після смерті чоловіка. Пояснила, що на даний час вона детально не пригадує змісту підписаної нею заяви, оскільки не володіє необхідними юридичними знаннями. Зазначила, що спір із відповідачем, який є її молодшим сином, щодо спадкового майна виник після подій, які мали місце 10.05.2022 року, коли відповідач побив її та фактично виселив з житлового будинку та наступного дня всі її особисті речі привіз за новим місцем її проживання. Вказала, що з приводу правомірності виселення її з житлового будинку вона до правоохоронних органів не зверталася, як і не оскаржувала дій приватного нотаріуса щодо оформлення спадщини після смерті чоловіка.

Свідок ОСОБА_5 надала суду покази в яких зазначила, що на даний час вона працює приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області та в 2021 році (до проведення адміністративно-територіальної реформи) вона працювала приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Рівненської області. Пояснила, що позивачка та двоє її синів зверталися до неї на консультацію з приводу спадкування майна після смерті ОСОБА_3 , який був їх чоловіком і батьком відповідно, та вона надала їм відповідні роз`яснення. Через деякий час вони повторно звернулися до неї з метою оформлення спадкових прав та вона пояснювала позивачці про те, що остання має право на спадкування після смерті чоловіка, а також право на частку у спільному майні подружжя, у відповідь на що позивачка ОСОБА_1 вказала, що відмовляється від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її чоловіка, а також не претендує на отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, про що було складено відповідну заяву, яку позивачка особисто прочитала та підписала. Свідок пояснила, що у неї не виникало жодних сумнівів у добровільності позиції позивачки при складанні нею зазначеної заяви. Вказала, що з наданих спадкоємцями документів нею було встановлено, що після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, до складу якого входив житловий будинок, який був особистою власністю померлого, та земельна ділянка, на якій такий зазначений будинок розташований, та яку померлий ОСОБА_3 за життя приватизував. В подальшому вона видала для відповідача ОСОБА_2 , як спадкоємця за законом першої черги, свідоцтва про право на спадщину на вищевказане нерухоме майно. Пояснила, що оформлення спадщини одноособово на користь відповідача було здійснено з дотриманням вимог законодавства та у відповідності до волі спадкоємців, які відмовились від спадщини, в тому числі волі позивачки ОСОБА_1 , та вчинені нею нотаріальні дії з видачі вищевказаних свідоцтв в судовому та позасудовому порядку не оскаржувались.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, покази позивачки та свідка, з`ясувавши фактичні обставини справи, на які позивачка та її представник посилаються як на підставу позовних вимог, та доводи відповідача і його представника, наведені в запереченнях на позовну заяву, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_6 перебувала з ОСОБА_3 у шлюбі, який був зареєстрований 22.02.1977 року, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 21.10.1996 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки - ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 02.11.2020 року.

02.02.2021 року після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Рівненської області Грунтківською І.А. заведено спадкову справу №6/2021.

З матеріалів справи та доводів сторін судом встановлено, що ОСОБА_3 за життя заповітів не складав та спадкових договорів не укладав, що об`єктивно підтверджується дослідженими судом матеріалами зазначеної спадкової справи та інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 633392757 від 02.02.2021 року.

Згідно із ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Згідно з ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно із ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, а також той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є позивачка ОСОБА_1 та двоє синів спадкодавця - ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 .

Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно із ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом та за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Відповідач ОСОБА_2 , який є сином спадкодавця, у відповідності до ст.1269 ЦК України 02.02.2021 року подав приватному нотаріусу Грунтківській І.А. заяву про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті його батька ОСОБА_3 .

Водночас позивачка ОСОБА_1 та інший син спадкодавця - ОСОБА_4 у відповідності до ч.1 ст.1273 та ч.1 ст.1274 ЦК України відмовились від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , на користь відповідача ОСОБА_2 , про що 02.02.2021 року подали приватному нотаріусу Грунтківській І.А. відповідні заяви.

Крім того, позивачка ОСОБА_1 в поданій приватному нотаріусу заяві вказала про те, що на виділ частки в спільному майні подружжя та видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя не претендує.

13.05.2021 року приватним нотаріусом Грунтківською І.А. було видано відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №222, на житловий будинок за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею - 100,3 кв.м., житловою площею - 72,9 кв.м., з наступними господарськими будівлями і спорудами : прибудова, ганок, сарай-літня кухня, погріб, сарай, навіс, гараж, огорожа, вбиральна, замощення.

Крім того, 13.05.2021 року приватним нотаріусом Грунтківською І.А. було видано відповідачу ОСОБА_2 ще одне свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №223, на земельну ділянку площею 0,0636 га, кадастровий номер :01:002:0147, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 , не погоджуючись з тим, що спадщина після смерті її чоловіка ОСОБА_3 була оформлена на весь житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та на усю земельну ділянку, на якій вони розташовані, оспорює правомірність видачі приватним нотаріусом Грунтківською І.А. двох вищевказаних свідоцтв про право на спадщину за законом, мотивуючи тим, що здійснивши оформлення спадщини вцілому на все вищевказане нерухоме майно на користь відповідача порушується її право власності на частку у спільному майні подружжя.

Як було вище встановлено судом, після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою : АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що будівництво вищевказаного житлового будинку було здійснено на підставі рішення виконкому Острозької міської ради народних депутатів «Про відведення земельної ділянки в безстрокове користування під індивідуальне будівництво гр. ОСОБА_3 » № 41 від 21.02.1980 року, згідно якого вирішено відвести ОСОБА_3 в безстрокове користування земельну ділянку площею 600 кв.м.в АДРЕСА_1 під індивідуальне будівництво; зобов`язано забудівника ОСОБА_3 до 21.05.1980 року укласти та нотаріально посвідчити договір про надання в безстрокове користування земельну ділянку для житлового індивідуального будівництва; зобов`язано забудівника ОСОБА_3 до 21.02.1983 року завершити будівництво і пред`явити будинок комісії при виконкомі міської ради для прийняття його в експлуатацію.

На виконання вищевказаного рішення виконкому Острозької міської ради народних депутатів № 41 від 21.02.1980 року, 23.04.1980 року між ОСОБА_3 та виконкомом Острозької міської ради народних депутатів було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) за адресою : АДРЕСА_1 , вищевказаний житловий будинок було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації під реєстровим номером 7-281-1140, та зазначений будинок складався з сіней, кухні, коридору, 4-х житлових кімнат, загальною площею 96,9 кв.м., житловою площею 72,9 кв.м., та господарських будівель і споруд.

В подальшому, кухня була переобладнана в паливну, а одна з житлових кімнат - у кухню, у зв`язку з чим житлова площа змінилася та складала 57,1 кв.м., та загальна площа залишилася без змін - 96,9 кв.м., про що 14.07.1985 року до технічного паспорту були внесені зміни.

З технічного паспорта на вищевказаний житловий будинок, складеного 09.03.2021 року на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 , вбачається, що загальна площа житлового будинку суттєво не змінилася та складає 100,3 кв.м., та житлова площа залишилася без змін - 72,9 кв.м., у зв`язку з тим, що кухню переобладнано у житлову кімнату, а паливну кімнату було переобладнано у кухню, сіни переобладнано у коридор, окрім того було добудовано душову кімнату площею 4,4 кв.м.

З доводів позивачки судом встановлено, що будівництво житлового будинку було завершено в 1982-1983 роках, тобто у період шлюбу позивачки з ОСОБА_3 , і за спільні кошти подружжя, та зазначена обставина відповідачем не заперечується, водночас, як встановлено судом, зміни загальної та житлової площі спірного житлового будинку також фактично мали місце до оформлення спадщини відповідачем та отримання ним оспорюваних позивачкою свідоцтв про право на спадщину за законом, а тому суд приходить до висновку, що вищевказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, що відповідачем також не оспорюється.

Згідно ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тлумачення ст.22 КпШС України та ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і спадкоємець одного із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того спадкоємця одного з подружжя, який її спростовує.

В ході судового розгляду встановлено, що відповідачем не оспорюється правовий режим зазначеного нерухомого майна як спільного сумісного, та докази, які б це спростовували в матеріалах справи відсутні.

З огляду на те, що житловий будинок був побудований у період шлюбу позивачки ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_3 , а тому він є спільною власністю подружжя, та позивачці ОСОБА_1 у відповідності до ст.ст.22, 28 КпШС України та ст.ст.60, 70 СК України належить право на 1/2 частку вказаного житлового будинку, яка не входить до складу спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 .

Заява позивачки ОСОБА_1 , подана приватному нотаріусу, про те, що вона не претендує на виділ частки в спільному майні подружжя та на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не є відмовою від свого права власності на 1/2 частку майна, яке належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, і така заява, на переконання суду, не змінює правового статусу спірного майна як сумісного майна подружжя та не має наслідком входження 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на житловий будинок до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 .

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної земельної ділянки суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є : земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Згідно п.п. б), в) ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно п.п. а), в) ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

З доводів позивачки судом встановлено, що її чоловік ОСОБА_3 за життя скористався своїм правом на безоплатну передачу йому у власність земельної ділянки, яка перебувала у користуванні та на якій розташований вищевказаний житловий будинок, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 282049 від 24.01.2009 року, та вказана обставина відповідачем не заперечується.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно із ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 ст.120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року судам роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст.81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 у справі № 6-814цс15.

Суд, враховуючи те, що у кожного з подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки.

При цьому, суд бере до уваги, що факт реєстрації спільного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (титуального власника) не означає, що воно належить лише цій особі, про що неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 01.04.2020 року у справі №462/518/18.

Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно із ч.1 ст.71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Відповідно до п.4.22 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Мінюсту України №296/5 від 22.02.2012 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Таким чином, отримання одним з подружжя, який пережив іншого, свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні є його правом, а не обов`язком.

При цьому після смерті одного із подружжя відкривається спадщина лише на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини.

Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №200/7924/16-ц.

Окремо слід зазначити, що положення ст.346 ЦК України передбачають підстави припинення права власності, однією з яких є відмова власника від права власності.

Згідно ч.2 ст.346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Разом з тим, згідно п.76 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, для державної реєстрації припинення права власності на нерухоме майно у зв`язку з відмовою власника від права власності подається документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав).

Заява, подана позивачкою ОСОБА_1 приватному нотаріусу про те, що вона не претендує на виділ частки в спільному майні подружжя та видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, не є відмовою від свого права власності на 1/2 частку майна, яке належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя.

Чинне законодавство та законодавство, яке діяло на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 , не передбачає права того з подружжя, який пережив іншого, відмовитись від своєї частки у спільному майні подружжя на користь інших спадкоємців, оскільки його частка не входить до складу спадкового майна.

Подана позивачкою нотаріусу заява не змінює правового статусу спірного майна як сумісного майна подружжя та не має наслідком входження 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на будинок та земельну ділянку до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Оскільки у зв`язку з видачею відповідачу ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за законом на весь житловий будинок та земельну ділянку було порушено право власності позивачки ОСОБА_1 на 1/2 частку у спірному нерухомому майні, а відтак існують фактичні та правові підстави для визнання вказаних свідоцтв частково недійсними.

Беручи до уваги викладене та з урахуванням того, що позивачці належить 1/2 частка житлового будинку та 1/2 частка земельної ділянки, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 , а тому порушене право позивачки підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частки спірного майна та визнання недійсними виданих відповідачу свідоцтв про право на спадщину у відповідній частині.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 12, 81, 263-265, 351 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання : АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя та визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0147, площею 0,0636 га.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.05.2021, зареєстроване в реєстрі за № 222, видане на ім`я ОСОБА_2 , щодо права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.05.2021, зареєстроване в реєстрі за № 223, видане на ім`я ОСОБА_2 , щодо права власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0147, площею 0,0636 га.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4086,07 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 лютого 2024 року.

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.