КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/513/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2024 року місто Київ

справа №755/15654/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Галагана В.І., повний текст рішення складено 16 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позов до відповідачів, в якому просив:

стягнути з Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового слідства та прокуратури, грошові кошти в сумі 4 221 000,00 грн., витрати на проведення судово-психологічної експертизи у розмірі 39 000,00 грн. та відшкодувати витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 13 травня 2019 року він перебував в офісі ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за адресою: місто Київ, вул. Михайлівська, 16-Б , де зустрічався із громадянкою ОСОБА_2 .

Вказував, що приблизно о 12.30 год. до вказаного приміщення увірвалися співробітники поліції, затримали його та провели обшук в офісі ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації».

Зазначав, що під час затримання йому повідомили, що він підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та 14 травня 2019 року слідчим ГУ НП у м. Києві повідомлено позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України в межах кримінального провадження №0000307 від 02 травня 2019 року, за заявою про вчинення кримінального правопорушення, поданою ОСОБА_2 .

Посилався на те, що за змістом повідомлення про підозру вбачалося, що позивач підозрюється в тому, що він, перебуваючи на посаді заступника начальника КП КМР «Київського міського бюро технічної інвентаризації», будучи службовою особою, одержав неправомірну вигоду для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди.

Вказував, що протягом судового розгляду кримінального провадження було проведено двадцять судових засідань, сім з яких було відкладено на прохання або за неявкою прокурора.

24 листопада 2021 року було оголошено вирок, яким його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України та на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України його було виправдано у зв`язку із недоведеністю того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року залишено без змін.

Вважає, що незаконними діями службових осіб Київської міської прокуратури та ГУ НП в м. Києві позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що протягом 1 261 днів, тобто 3 років 5 місяців і 13 днів він був змушений доводити свою невинуватість у вчиненні корупційного злочину, в якому його незаконно звинувачувати, що передбачає право позивача на відшкодування моральної шкоди в сумі 274 700,00 грн., однак, надавши оцінку ступеню тяжкості та глибині страждань, позивач просить відшкодувати йому завдану моральну шкоду у сумі 4 221 000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 399 750 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до кримінальної відповідальності.

Стягнуто з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу у розмірі 1 467,93 грн.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу у розмірі 1 467,93 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ГУ Національної поліції у місті Києві подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення витрат за правничу допомогу з ГУНП у м. Києві та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що враховуючи норми спеціального законодавства якими врегульовані правові відносини, які виникли у даній справі, ГУНП у м. Києві не є належним відповідачем у цій справі і не може нести відповідальність за дії, бездіяльність, рішення уповноваженої службової особи - слідчого при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000307 від 02 травня 2019 року.

Вказував, що обґрунтовуючи понесення судових витрат на професійну правничу допомогу позивач не посилався на відповідні докази та не долучив їх до матеріалів позовної заяви.

Зазначав, що позивачем взагалі не було надано доказів про укладення договору про надання правничої допомоги, а тому суд не міг вважати цю обставину доведеною та підтвердженою належними та допустимим доказами. Крім того, з позовною вимогою про стягнення з Державного бюджету на його користь конкретної суми позивач не звертався.

02 лютого 2024 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні.

В судовому засіданні представник відповідача Київської міської прокуратури просила задовольнити доводи апеляційної скарги.

Відповідачі: ГУ Національної поліції у місті Києві, Державна казначейська служба України в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника третьої особи Міністерства юстиції України, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 399 750 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягнення до кримінальної відповідальності та в частині стягнення з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу у розмірі 1 467,93 грн. не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині стягнення з ГУ Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу у розмірі 1 467,93 грн.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п'ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві представник позивача зазначив, що у зв`язку з підготуванням та поданням позовної заяви були понесені витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн. Також вказав, що остаточний розмір витрат на правову допомогу позивач повідомить суд у встановленому ЦПК України порядку.

15 листопада 2023 року представник позивача через систему «Електронний суд» направив до суду першої інстанції детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правової допомоги у даній справі.

Вказані документи представник позивача також направив через систему «Електронний суд» відповідачам.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником позивача було надано копії: договору про надання правничої (правової) допомоги №04/05/2022, укладеного 04 травня 2022 року між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро Штеренберг О.О., додаткових угод до договору, відповідно до умов яких Бюро взяло на себе зобов'язання надати клієнту необхідну правову допомогу з метою захисту і представництва прав та законних інтересів клієнта. Розмір гонорару виконавця та порядок його оплати визначається у додатковій угоді, яка погоджується сторонами та оформлюється додатковою угодою, які є невід'ємною частиною договору, актів приймання-передачі послуг з правничої (правової) допомоги.

Згідно актів приймання-передачі послуг з правничої (правової) допомоги, які підписано сторонами договору, визначено вартість юридичних послуг запланованих та виконаних адвокатом на суму 31000 грн., які сплачено позивачем відповідно до рахунків на оплату та платіжних інструкцій.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з Держави Україна на його користь 4 221 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої його незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, вказуючи на те, що зі сторони держави в особі уповноважених правоохоронних органів відносно нього були здійсненні незаконні обмеження його прав, які, окрім іншого, полягали у незаконному перебуванні його під слідством та судом в якості підозрюваного та обвинуваченого, у період з травня 2019 року по 26 жовтня 2022 року, що складає 41 місяць.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17, з урахуванням постанов Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц, зроблено висновок про те, щоу цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, через орган, діями якого завдано шкоду.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Таким чином, відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду покладається на державу.

Разом з тим, витрати на правничу допомогу, передбачені статтею 137 ЦПК України не є тотожними шкоді, завданої органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, а тому, у зазначеному випадку не підлягає застосуванню спеціальна норма закону, яка покладає їх відшкодування на державу.

При цьому, відповідачем ГУ Національної поліції у місті Києві рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди не оскаржується.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що враховуючи норми спеціального законодавства якими врегульовані правові відносини, які виникли у даній справі, ГУНП у м. Києві не є належним відповідачем у цій справі і не може нести відповідальність за дії, бездіяльність, рішення уповноваженої службової особи - слідчого при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000307 від 02 травня 2019 року, спростовуються вищевикладеним.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_1 , дійшов вірного висновку про стягнення з ГУ Національної поліції у місті Києві на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1 467, 93 грн.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в зазначеній частині, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргувідповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правничу допомогу у розмірі 1 467 грн. 93 коп. - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: