КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року місто Київ.

Справа №369/12016/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6568/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2023 року (у складі судді Дубас Т.В., повний текст складено 01.12.2023)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 06 лютого 2019 року між Позивачем (далі - Покупець) та Відповідачем (далі - Продавець) через його довірену особу, було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (далі - Попередній договір, додаток 1). Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Квінікадзе О.Б. та зареєстровано в реєстрі під номером 151 (нотаріальний бланк ННО 747486).

Згідно пункту 1 Попереднього договору, Продавець у строк до 31.03.2020 року зобов?язувався передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов?язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею земельній 31,5 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на ділянці площею 0,1005 га, кадастровий номер якої - :03:006:0031, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 359000 гривень.

Згідно пункту 5 Попереднього договору, Сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, Продавець повинен повернути Покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Всупереч умовам Попереднього договору, Продавець не передав у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 31.03.2020 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.

Крім того, всупереч умовам Попереднього договору Продавцем не повернуто Покупцю одержану від нього суму авансу як протягом одного місяця, так і станом на день подання цієї заяви. При цьому розшукати Продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу контактів продавця не надають.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

-авансовий платіж за попереднім договором в розмірі 359000,00 грн.;

-три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 35900,00 гривень;

-інфляційні втрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 163345,00 гривень;

- моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.;

-судові витрати у розмірі 19686,76 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за Попереднім договором від 06 лютого 2019 року в розмірі 359 000 (триста п`ятдесят дев`ять тисяч) грн. 00 коп., три відсотки річних за період з 01.04.2020 по 13.11.2023 в розмірі 38 985 (тридцять вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 88 коп., інфляційні втрати за період з 01.04.2020 по 13.11.2023 в розмірі 182 336 (сто вісімдесят дві тисячі триста тридцять шість) грн. 01 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 4642 (чотири тисячі шістсот сорок дві) грн. 58 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 03 січня 2024 року направив через електронну пошту до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_2 частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 359 000 грн як повернення сплаченого авансу за попереднім договором від 06 лютого 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. Зазначає, що судом не надана оцінка доводам та правовій позиції Відповідача, що підтверджується відсутністю згадування про це в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Вказує, що судом першої інстанції розглянуто справу без наявності належних та допустимих доказів порушення прав позивача.

Зазначає, що Попередній договір про укладення договору купівлі продажу квартири від 06.02.2019 року укладений між Позивачем та Відповідачем від імені якого діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності є зобов`язанням, що складається з двох поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому Відповідач та Позивач мали укласти Основний договір, де сторони були наділені правом вимагати один від одного виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому у випадку укладення Основного договору Відповідач мав зарахувати сплачені грошові кошти в рахунок виконання обов`язку по такому Основному договору, або у випадку настання певних обставин, що були чітко визначені п. 5 Попереднього договору, Відповідач зобов`язаний був повернути сплачений Позивачем аванс за Попереднім договором в порядку та на умовах визначених Попереднім договором, а Позивач мав право вимагати від Відповідача відповідного зарахування або повернення сплаченого авансу. Судом не в повній мірі досліджено та з`ясовано положення п. 5 Попереднього договору, який передбачав, що у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна Продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або за наявністю підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, Продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу у розмірі 359 000,00 гривень, що еквівалентно 13 306 доларам СІ1ІА на протязі одного місяця.

Вказує, що відповідач, протягом строку дії Попереднього договору, не відмовлявся та не ухилявся від укладання Договору купівлі-продажу квартири. Предметом Попереднього договору є укладання в майбутньому договору купівлі-продажу квартири (Основного договору). Передумовою для укладання такого договору має бути введений в експлуатацію будинок та оформлене право власності на квартиру на Відповідача. Враховуючи те, що Відповідач не мав у власності зазначену вище квартиру, а відповідно і не мав об`єктивної можливості укласти Основний договір, а відповідно і відсутні факти відмови чи ухилення Відповідача від укладання Основного договору та будь яких доказів існування таких фактів матеріали справи не містять.

Звертає увагу, що строк (термін) та порядок повернення грошових коштів по закінченню строку дії Попереднього договору у випадку не укладення Основного договору з інших підстав ніж ті які були визначені п. 5 Попереднього договору сторонами визначено не було.

Зазначає, що Позивач по закінченню строку для укладання Основного договору не звертався до Відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, а звернувся до суду лише 31.07.2023.

Крім того зазначає, що прийнявши оскаржуване рішення, суд мав би вираховувати прострочення виконання зобов`язання з 01 травня 2020 року, а не з 01 квітня 2020 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

05 лютого 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача - ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, яким просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказує, що попередній договір є чинним, відповідачем у судовому порядку вимоги про визнання його недійсним не заявлялися, а відтак договір підлягає виконанню сторонами і відповідно створює для них відповідні правові наслідки у разі невиконання його положень.

Відповідно до п. 1 Попереднього договору продавець у строк до 31 березня 2020 року зобов`язувався передати у власність покупцеві, укладенням договорів купівлі-продажу, квартиру, а відповідно до п. 5 Попереднього договору сторони домовилися про повернення авансу протягом одного місяця у випадку відмови Продавця від продажу квартири.

Вказує, що посилання скаржника на безгрошовість норм договору є необґрунтованим, оскільки у попередньому договорі прописаний аванс та залишок, який необхідно було сплатити під час укладання основного договору. Позивач заявив позов саме на стягнення фактично сплачених коштів та відсотків, нарахованих на цю суму.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_5 - заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Відповідач або його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання, яке було призначене на 12 березня 2024 року на 11 годину 40 хвилин. 12 березня 2024 року о 17 годині 03 хвилині у Київському апеляційному суді було зареєстровано клопотання про відкладення розгляду справи представника відповідача. Враховуючи час надсилання та реєстрації вказаного клопотання у колегії суддів не було можливості розглянути вказане клопотання.

Беручи до уваги викладене та зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в судовому засіданні за відсутності відповідача та його представника, який був належним чином повідомлений про день і час розгляду справи в апеляційному суді.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладено протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 та постановах Верховного Суду, від 21.02.2018 у справі №910/12382/17, від 03.08.2022 у справі №910/6232/21 та від 14.02.2023 у справі №910/15531/21 відзначено, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору. Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 06 лютого 2019 року між Позивачем та Відповідачем через його довірену особу, було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Квінікадзе О.Б. та зареєстровано в реєстрі під номером 151, нотаріальний бланк ННО 747486.

Згідно пункту 1 Попереднього договору, Продавець у строк до 31.03.2020 року зобов?язувався передати у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а Покупець зобов?язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 31,5 кв.м., в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на ділянці площею 0,1005 га, кадастровий номер якої - :03:006:0031, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 359000 гривень.

Відповідно до п. 5 Попереднього договору сторони також домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартир у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця.

Відповідно до п. 6 Попереднього договору сторони домовилися, що на день укладення основних договорів квартири не повинні бути продані, заставлені, не перебувати у податковій заставі, у спорі та під забороною (арештом), щодо предмету договору має бути відсутня будь-яка заборгованість з оплати податків, комунальних послуг.

Відповідно до п. 7 Попереднього договору проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням умов, які є обов`язковими для такого роду договорів, а також умов, визначених та узгоджених сторонами, прочитаний ними та схвалений.

Відповідно до п. 8 Попереднього договору всі спори, пов`язані з цим договором або що з нього випливають, вирішуються сторонами в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Відповідно до п. 11 Попереднього договору цей договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами і набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до п. 12 Попереднього договору цей договір діє до моменту укладення основного договору.

Відповідно до п. 13 Попереднього договору зміни та доповнення до цього договору, а також його розірвання оформляється у вигляді окремого нотаріально посвідченого договору.

Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 не було виконано умови попереднього договору щодо продажу позивачу квартири, у зв`язку з чим було порушено права ОСОБА_2 . За таких обставин, сплачена позивачем за попереднім договором купівлі-продажу квартири сума коштів у розмірі 359 000,00 грн. підлягає стягненню на її користь з позивача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, вважав що сума, яка названа в попередньому договорі є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, а тому, порушене право позивача на повернення коштів (авансу) за будь-яких умов підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися. Стягуючи інфляційні витрати та 3% річних, суд прийшов до висновку, що прострочення виконання зобов`язання розпочалось з 01 квітня 2020 року.

Колегія суддів не в повній мірі може погодитись з такими висновками суду з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2023 року в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних не відповідає.

Судом встановлено що, у визначений у попередньому договорі строк до 01.03.2020 року, основний договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було укладено.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_6 та стягнення з ОСОБА_7 359 000,00 грн., оскільки основний договір купівлі-продажу квартири в обумовлений сторонами строк укладений не був, тому передана ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошова сума є авансом та підлягає поверненню позивачу.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13, та у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 639/9339/16-ц (провадження № 61-513св18), від 01 вересня 2020 року у справі № 522/15584/17 (провадження № 61-18085св19), 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19), від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц (провадження № 61-18537св19), від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та інших.

Доводи апеляційної скарги про те, що попередній договір не визначає момент, з якого має рахуватися місячний строк для повернення отриманої суми авансового платежу, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Попередній договір автоматично припиняється у разі не укладення основного договору у встановлений у попередньому договорі строк, причому це не залежить від причин пропущення цього строку (вина, ухилення сторони чи сторін, тощо). Відповідна позиція щодо застосування ст. 635 ЦК України висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року у справі №607/15301/18.

Укладений між сторонами попередній договір має чітко встановлений строк, в який мав бути укладений основний договір купівлі продажу, а саме 30.03.2020 року. У вказаний строк основний договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не укладено.

У пункті 5 попереднього договору сторони також домовились, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконно забудованою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливість ввести його в експлуатацію, продавець повинен повернути покупцю одержану суму авансового платежу протягом одного місяця.

А відтак, оскільки основний договір не укладений у погоджений сторонами в попередньому договорі строк і попередній договір через це припинився, ціль та підстави для зберігання відповідачем сплачених позивачем коштів припинилися 31.03.2020 року (наступний день за днем в який мав бути укладений основний договір) та протягом одного місяця (квітня 2020 року) продавець зобов`язаний був повернути покупцю одержану суму авансу, підстави для зберігання якого відпали.

Доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача у не укладенні основного договору відсутня, колегія суддів також відхиляє, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 та постановах Верховного Суду, від 21.02.2018 у справі №910/12382/17, від 03.08.2022 у справі №910/6232/21 та від 14.02.2023 у справі №910/15531/21 відзначено, що аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення авансу не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Однак колегія суддів визнає обґрунтованими доводи скарги про безпідставне нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних з 01 квітня 2020 року.

У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Відповідно до встановлених судом обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми авансу є відповідальністю сторони договору за допущене нею правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Тобто право-відношення, в якому у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти), є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем щодо повернення суми авансу внаслідок невиконання умов попереднього договору щодо повернення авансу у випадку не укладення основного договору.

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошове зобов`язання, на нього поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат на підставі приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Однак, відповідно до п. 1 попереднього договору продавець (відповідач) у строк до 30 березня 2020 року зобов`язувався передати у власність Покупцеві (позивачеві) з укладенням договорів купівлі-продажу квартиру, а відповідно до п. 5 попереднього договору сторони домовилися про повернення Продавцем Покупцеві авансу протягом одного місяця у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу квартир.

Тобто граничною датою повернення Продавцем Покупцеві авансу було 30 квітня 2020 року. Таким чином, прострочення виконання зобов`язання розпочалось з 01 травня 2020 року, а не з 01 квітня 2020 року як зазначив позивач.

Відповідно до вищенаведеного, суд першої інстанції помилково провів розрахунок з 01.04.2020 року по дату ухвалення судового рішення у справі. Таке стягнення необхідно розраховувати з моменту прострочення зобов`язання (01.05.2020 року) по дату ухвалення судового рішення у справі.

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Таким чином, сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 01 травня 2020 року по 13 листопада 2023 року складає 38 103 грн 10 коп.

Розрахунок здійснюється за формулою

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

.....ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) x (101,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) = 1.49593229

Інфляційне збільшення:

359 000,00 x 1.49593229 - 359 000,00 = 178 039,69 грн.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду в частині вирішення розміру інфляційних втрат та 3% річних ухвалено за не відповідності висновків суду фактичним обставинам справи та умовам договору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Козир Сергія Володимировича та необхідність зміни рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2023року в частині стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних шляхом зменшення суми трьох процентів річних за період з 01.05.2020 по 13.11.2023 з 38 985 грн до 38 103 грн 10 коп та суми інфляційних втрат за період з 01.05.2020 по 13.11.2023 з 182 336 грн до 178039 грн 69 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2023 року в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - змінити.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 розмір трьох відсотків річних за період з 01.05.2020 по 13.11.2023 з 38 985 грн до 38 103 грн 10 коп та розмір інфляційних втрат за період з 01.05.2020 по 13.11.2023 з 182 336 грн до 178039 грн 69 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 березня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська