ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року

Справа № 712/4103/23
Провадження № 22-ц/821/559/24
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретаря - Мунтян К. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою,

в с т а н о в и в :

18.12.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/2 всього рухомого та нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею: 0.1064 га, реєстраційний номер: 249, кадастровий номер: :01:003:1271; автомобіль Audi A4 Allroad, 2014 року випуску; накласти арешт на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску.

Заяву мотивувала тим, що у провадженні Соснівського районного суду м. Черкаси перебуває справа № 712/4103/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою.

Зазначає, що з вини відповідача 10.08.2022 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої їй завдано матеріальних та моральних збитків.

Винуватцем зазначеної ДТП є відповідач ОСОБА_3 , що підтверджується постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2022 року у адміністративній справі № 712/9705/22 та постановою Черкаського апеляційного суду від 27.01.2023.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_2 уникає відшкодування вказаних збитків в добровільному порядку, вважає, що лише накладення арешту на майно відповідача може реально забезпечити виконання рішення по даній справі.

Вважає, що накладення арешту на 1/2 частину рухомого та нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_2 , не порушує права інших осіб, оскільки він володіє даним майном одноособово, однак дозволить позивачу задовольнити свої вимоги за рахунок цього майна у разі невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань.

23.01.2024 адвокатом відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подано заяву про зустрічне забезпечення позову.

В обґрунтування зустрічного забезпечення вказала, що відповідно до тексту позовної заяви ціна позову становить 333 436 грн. 77 коп. Загальний розмір позовних вимог до відповідача ОСОБА_2 становить 312 760 грн. В свою чергу вартість рухомого та нерухомого майна відповідача становить 3 073 355 грн. Тому забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача порушить принцип співмірності заходів забезпечення позову, оскільки вартість майна суттєво перевищує розмір заявлених позовних вимог. Накладення арешту на майно безпосередньо впливає на права та інтереси дружини відповідача та його малолітніх дітей. Рухоме та нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 тому важко виділити в натурі частку належного саме йому майна, оскільки в нього є неповнолітні діти та дружина, які також мають право на вказане майно і арешт без врахування їхнього інтересу та захисту їхніх прав, неможливий. У зв`язку з цим, просить в разі задоволення заяви про забезпечення позову, задовольнити заяву про зустрічне забезпечення та зобов`язати ОСОБА_1 у відповідності до вимог ч. 4 ст. 154 ЦПК України, внести кошти в сумі 1536677,50 грн на депозитний рахунок задля забезпечення відшкодування збитків відповідача ОСОБА_2 , які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

24.01.2024 року позивачем ОСОБА_1 подано уточнення по заяві про забезпечення позову, по якій вважала за необхідне зменшити частку накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , з 1/2 до 1/5 частини з урахуванням інтересів дружини відповідача ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

На час розгляду справи в суді встановлено забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ПрАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою, наступним шляхом:

- накласти арешт на земельну ділянку площею: 0.1064 га, реєстраційний номер: 249, кадастровий номер: :01:003:1271, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2019 року;

- накласти арешт на автомобіль Audi A4 Allroad, 2014 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_2 ;

- накласти арешт на автомобіль Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_2 .

В решті заяви відмовлено.

У задоволенні заяви адвоката ОСОБА_2 - адвоката Петруніної В. В. про зустрічне забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що проаналізувавши зміст позовних вимог, розглянувши подану заяву про забезпечення позову, оцінивши доводи позивача, давши оцінку всім дослідженим в судовому засіданні доказам, суд дійшов висновку про пов`язаність заходу забезпечення позову з предметом спору, співмірність такого заходу заявленим позовним вимогам і відповідність виду забезпечення позову.

Разом з тим, відмовляючи в зустрічному забезпеченні суд першої інстанції керувався тим, що представником відповідача не надано суду жодного доказу понесення відповідачем ОСОБА_2 можливих збитків, які можуть бути завдані в результаті забезпечення позову. Отже, обґрунтування можливих збитків ґрунтується лише на припущеннях адвоката відповідача.

Крім того, суд зазначив, що арештоване майно не передається позивачу, а тому в результаті накладання арешту не можуть бути заподіяні збитки власнику майна, враховуючи й те, що за наслідками такого забезпечення, відповідач не позбавлений права володіти та користуватися вказаним рухомим та нерухомим майном, а заборона стосується лише права ним розпоряджатися.

Вважаючи ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2024 року такою, що постановлена з грубим порушенням норм чинного законодавства ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 , порушить принцип співмірності заходів забезпечення позову, визначеного ч. 3 ст. 150 ЦПК України, оскільки вартість майна суттєво перевищує розмір заявлених позовних вимог.

Вважає, що на даний час неможливо встановити чи дійсно між сторонами виник спір, відтак, відсутні підстави для накладення арешту на належне відповідачеві рухоме та нерухоме майно.

Зазначає, що із наданих позивачем доказів неможливо встановити реальної загрози невиконання можливого рішення суду.

Крім того, накладення арешту на майно безпосередньо вплине на членів родини відповідача.

Також зазначає, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дітьми з інвалідністю, тому накладення забезпечення позову на рухоме та нерухоме майно, обмежить право відповідача на розпорядження належним йому майном, що в свою чергу, порушує права інших осіб на належне існування.

Крім того, все майно, на яке просила ОСОБА_1 накласти арешт, придбане після одруження, відтак, в силу чинного законодавства є спільною сумісною власністю, тому накладення арешту на належне відповідачу майно порушить права ОСОБА_7 , як співвласника.

Просив суд скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2024 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити повністю.

28.02.2024 на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначається, що вимоги ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, нею не визнаються повністю.

Зазначає, що у наданому скаржником переліку оціненого майна відсутня інформація щодо автомобіля Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, який належить ОСОБА_2 , тому вважає, що вказане майно в натурі у власності відповідача відсутнє, а числиться за ним лише у Єдиному державному реєстрі Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів.

Не погоджується із доводами ОСОБА_2 що на даний час неможливо встановити чи дійсно між сторонами провадження виник спір, адже винуватцем ДТП, яке мало місце 10.08.2022 є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.12.2022 та постановою Черкаського апеляційного суду від 27.01.2023.

Внаслідок вказаної ДТП їй було заподіяно матеріальні збитки та моральну шкоду.

Вважає, що Соснівський районний суд м. Черкаси, розглядаючи заяву про забезпечення позову, урахував докази, надані нею, як позивачем на підтвердження своїх вимог, реально пересвідчився в тому, що між ним та ОСОБА_2 виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про забезпечення позову.

Також вважає, що здійснювати фінансові витрати на пасенка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є правом відповідача, а не обов`язком, оскільки у цієї дитини є свій батько, який і зобов`язаний його утримувати.

В будь-якому випадку, поточну витрати на пасенка, витрати на підтримання належного стану дітей з інвалідністю, на думку ОСОБА_1 , не повинні здійснюватися за її рахунок.

Крім того, у дітей ОСОБА_2 є також мати ОСОБА_8 , яка в тому числі повинна дбати про дітей.

Отже, на думку ОСОБА_9 , суд першої інстанції постановлено законну та обґрунтовану ухвалу, тому просить залишити в силі ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2024 року, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо, зокрема, забезпеченні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 і 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає не в повному обсязі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскарженій ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням необхідності саме такого заходу, ціну позову, про забезпечення якого просить заявник, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір, а також існує реальна загроза унеможливлення чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є спір між сторонами реальним, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Слід врахувати і те, що у відповідності до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном - принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивачки, на захист якого вживаються заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що з матеріалів справи вбачається існування реального спору між сторонами.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 та накладаючи арештна визначене судом майно, суд першої інстанції виходив з того, що існує ризик відчуження майна відповідачем, що в подальшому може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, враховуючи.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позовних вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд установлює під час ухвалення рішення по суті спору, доводи апеляційної скарги щодо підстав для відмови у вжитті заходів забезпечення позову з огляду на недоведеність або необґрунтованість заявлених позовних вимог є безпідставними.

Предметом спору у даній справі є відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, тобто вимоги позову направлені на захист майнових прав позивача, тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті може істотно ускладнити, у разі задоволення позовних вимог, поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких звернулась позивач.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з тим, перевіряючи співмірність позовних вимог до вартості майна, на яке ОСОБА_1 заявила клопотання накласти арешт та на яке суд першої інстанції наклав арешт, частково задовольнивши заяву, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись в суд з позовом ОСОБА_1 просила суд стягнути із ОСОБА_2 159260 грн матеріальної шкоди, 3500 грн відшкодування вартості проведеного експертного дослідження, 150000 грн моральної шкоди, а всього 312760 грн та судові витрати у розмірі 4311,60 грн.

Судом також встановлено, ОСОБА_2 до заперечення на заяву про забезпечення позову було додано висновки щодо оцінки майна, зокрема, квартири по АДРЕСА_2 - 2232480 грн, вартість земельної ділянки площею: 0.1064 га, реєстраційний номер: 249, кадастровий номер: :01:003:1271 складає, 251350 грн, вартість автомобіля Audi A4 Allroad, 2014 року випуску - 589525 грн.

При цьому, будь-яких даних щодо вартості автомобіля Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску ОСОБА_2 надано не було.

Враховуючи наявну інформацію щодо вартості майна, а також часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, вартість майна на яке накладено арешт складає 840875 грн.

Отже, обраний судом першої інстанції вид забезпечення позову - накладення арешту на майно, що належить відповідачу на праві власності, є не співмірним із заявленими позовними вимогами.

При цьому, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 в апеляційній скарзі наголошує, що все наявне в нього на праві власності майно є спільним сумісним із його дружиною ОСОБА_7 .

Враховуючи вартість майна, розмір позовних вимог, а також те, що рухоме майно, є річчю не подільною, а нерухоме майно, яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 на праві власності, не виділено в натурі (в частці 1/2 та 1/5 як просить позивач в заяві про забезпечення позову), апеляційний суд дійшов висновку, що співмірним буде накладення арешту на автомобіль Audi A4 Allroad, 2014 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_2 , вартість якого складає 589525 грн.

Крім того слід зазначити, що обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним, зокрема вчиняти буд-які дії спрямовані на відчуження вказаного майна, передавання його в заставу, оренду та обтяження його боргом.

В решті вимог заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Доводи скаржника, що накладення арешту квартири по АДРЕСА_2 є порушенням прав інших осіб, зокрема дітей та дружини, не заслуговує на увагу, адже суд першої інстанції не вбачав підстав для накладення арешту на квартиру, з чим погоджується колегія суддів.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу в частині незастосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за відсутності обставин, які є обов`язковою умовою застосування зустрічного забезпечення, таке забезпечення є правом, а не обов`язком суду. Це питання віднесено на розсуд суду і застосовується у разі наявних до того обґрунтованих сумнівів щодо безперешкодного можливого відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Апеляційний суд зауважує, що хоча ухвала суду першої інстанції оскаржується в повному обсязі, проте апеляційна скарга не містить будь-якого обґрунтування в цій частині.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідача як власника майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачу збитків унаслідок накладення арешту на майно, не вбачається підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у відповідній частині.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Пронін проти України»).

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині накладення арешту на майно, з постановленням в цій частині нової ухвали про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 та накладенням арешту на автомобіль Audi A4 Allroad, 2014 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_2 та заборонити йому здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного майна, передавання його в заставу, оренду та обтяження його боргом.

В решті оскаржувану ухвалу необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2024 року - скасувати в частині накладення арешту на майно.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити частково.

Встановити на час розгляду справи в суді забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою, шляхом накладення арешту на автомобіль Audi A4 Allroad, 2014 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_2 .

Заборонити ОСОБА_2 , здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного майна, передавання його в заставу, оренду та обтяження його боргом.

В іншій частині ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко