П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року м. Київ

Справа № 753/20079/23

Провадження №22-ц/824/6659/2021

Резолютивна частина постанови оголошена 20 березня 2024 року

Повний текст постанови складено 22 березня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

суддя-доповідач Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Мандрики О.П.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Разом з зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову та забезпечення доказів, у якій вона просить суд:

- заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії по відчуженню будь-яким способом автомобіля Volkswagen Touareg, об`єм двигуна 2967, 2013 року випуску, № кузова НОМЕР_1 та паркомісця № НОМЕР_2 в будинку за адресою АДРЕСА_1 ;

- витребувати від АТ «УКРСИББАНК» дані про те, яка сума грошових коштів знаходилася на рахунку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , станом на 23.08.2023. Чи проводилися операції з переказом значних грошових сум (більше 10 000 грн) в період з 01.01.2020 по 23.08.2023 з рахунку ОСОБА_1 .? Якщо проводилися, то коли, на яку суму та на чиє ім`я, із зазначенням номерів карток (рахунків)?

- витребувати у ГУ ДПС у м. Києві та ГУПФУ м. Києва дані про те, який дохід мав ОСОБА_1 01 січня 2017 по 23.08.2023?

- витребувати від АТ «Укрексімбанк», АТ «ОТП Банк», АТ Райффайзен Банк, АТ «Ощадбанк», АТ «Кредобанк», АТ «Перший Український міжнародний банк» (ПУМБ), АТ «Таксобанк», ПАТ «Укргазбанк», monobank Universal Bank, AТКБ «Приватбанк» дані про те, чи були відкриті в банківській установі на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , депозитні чи інші рахунки - договори банківського (карткового) рахунку протягом 2019-2023 років? Якщо були, то коли, та які суми; чи вони є діючими на даний час? Якщо закриті, то коли, та які суми були зняті?

- у разі наявності на час запиту депозитів чи інших рахунків на ім`я ОСОБА_1 заборонити банківським установам вчиняти будь-які дії по закриттю рахунків, вкладів та видачі грошових коштів ОСОБА_1 .

Заяву в частині витребування доказів обґрунтовує тим, що особисто не може отримати інформацію від банківських установ щодо наявності депозитів на ім`я ОСОБА_1 , а наявність чи відсутність депозитів на його ім`я мають значення для вирішення питання про поділ майн подружжя, яке є спільною власністю подружжя..

Заяву в частині забезпечення доказів обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 може без її відома реалізувати придбаний автомобіль в період шлюбу.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2022 року відмовлено У задоволенні заяви відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 про забезпечення позову та забезпечення доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення доказів та позову задовольнити.

Зокрема зазначає про те, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що в своїй заяві вона вказувала, що ОСОБА_3 декілька разів обмовлявся, що тримає грошові кошти в банківських установах, але в яких саме та розмір грошових коштів їй невідомо, оскільки ОСОБА_3 не надавав інформації про вклади, про їх розміщення, вважав, що саме він повинен як чоловік все вирішувати, а її спроби щось з`ясувати з цього питання грубо обривав.

Беручи до уваги, що при вирішенні питання обсягу спільного майна подружжя входять і грошові кошти, про які вона була позбавлена можливості знати, ставила питання про витребування даних від банківських установ про наявність чи відсутність депозитів, договорів банківських рахунків у банках, де могли знаходитися грошові кошти, що безумовно було б доказами по справі про поділ майна подружжя.

Щодо витребування даних від банківських установ, від Головного управління ДПС у м. Києві, Головного Управління ПФ України в м. Києві, зазначала, що вона самостійно не має можливості отримати інформацію від банківських установ щодо наявності депозитів на ім`я ОСОБА_4 , тоді як наявність чи відсутність депозитів на ім`я ОСОБА_4 мають значення для вирішення питання про поділ майна подружжя.

При цьому посилалася на норми ст. 1076 ЦК України, ст. 62 п. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», про банківські таємниці щодо вкладів осіб та можливість її отримати (без згоди клієнта) за запитом суду в обсязі, визначеному судом. Також мною нею було виконані посилання на Закон України «Про інформацію» стосовно витребування доходів ОСОБА_4 від державних структур.

При цьому, наголошувала в клопотанні до суду, що маючи відомості про наявність чи відсутність грошових коштів в банківських установах України на ім 'я ОСОБА_4 , вона буде мати можливість в подальшому сформулювати зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя в повному обсязі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦТІК України позивач вправі збільшити чи зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. Отже, мій намір не суперечив нормам ЦПК України.

Таким чином, при винесенні ухвали суду, судом порушено принцип відповідності висновків суду обставинам справи, допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі.

Забезпечення доказів по справі стосувалося витребування даних від банківський установ, Головного управління ДПС в м.Києві та Головного управління пенсійного фонду України в м.Києві.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд посилається на те, що ОСОБА_2 не надала доказів вжиття заходів для отримання відомостей самостійно. На її думку, судом помилково було взято в обгрунтування відмови вимоги ст.84 ЦПК України, тоді як між витребуванням доказів в порядку ст.84 ЦПК України та забезпеченням доказів в порядку ст. 116 ЦПК України (на яку я посилалася в клопотанні) є відмінності, про що говорить судова практика Верховного Суду України. Саме вимоги ст.84 ЦПК України потребують доказів вжиття особою, яка подає клопотання, заходів для отримання доказів.

Висновки суду щодо причин відмови (навіть якщо б клопотання стосувалося витребування доказів, а не забезпечення доказів) є безпідставними, адже суду достовірно відомі норми Законів «Про інформацію», «Про банки і банківську діяльність», ст. 1076 ЦПК України, які говорять про те, що без згоди ОСОБА_4 я не мала можливості отримати дані від зазначених мною установ, а дозволу ОСОБА_3 ніколи мені на це не надасть.

Крім того, у розпорядження суду надано відповіді окремих структур (Райффайзен Банк, ГУ Пенсійного фонду України в м. Києві, ГУ ДПС в м. Києві) про відмову у наданні мені інформації стосовно ОСОБА_4 , так як така інформація є конфіденційною та такою, що містить банківську таємницю; докази направлення запитів адвоката до інших банків, які на час розгляду справи залишилися без відповіді, що ще раз підкреслює, що отримання зазначеної мною інформації можливе лише за запитом суду.

Судом не було взято до уваги норми зазначених законів та надані у розпорядження суду відповіді.

Щодо відмови у задоволенні клопотання про забезпечення позову по забороні ОСОБА_5 виконувати будь-які дії по відчуженню спільного автомобіля, то дивно виглядає висновок суду у відмові в задоволенні клопотання по забороні виконувати будь-які дії по відчуженню автомобіля, так як представник ОСОБА_4 підтвердила в судовому засіданні, що автомобіль дійсно перебуває лише у користуванні та володінні ОСОБА_4 з наявністю відповідно у нього і технічного паспорта на автомобіль.

При цьому нею зазначалося, що ОСОБА_3 погрожував провести відчуження майна, а маючи всі документи на автомобіль та на грошові кошти, без будь-яких повідомлень, в будь-який час він не обмежений провести дії, які стануть в подальшому перешкодою для виконання рішень суду.

Судом не враховано ті обставини, що відчуження автомобіля може бути виконано ОСОБА_6 одноособово.

Крім того, звертає увагу на той факт, що при прийнятті позовної заяви від ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд своєю ухвалою від 13.11.2023 року за клопотанням представника ОСОБА_4 наклав арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка оформлена на її ім`я та придбана в період шлюбу, саме без жодних доказів, що вона має намір провести її відчуження.

У відзиві на апеляцій скаргу представник ОСОБА_7 - адвокат Чучковська А.В. посилаючись на законність на обґрунтованість постановленої ухвали просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Зазначала, що по-перше, апелянт звернувся до суду з заявою про забезпечення доказів одночасно посилаючись на ст. 84 ЦПК та ст. 116-118 ЦПК, які передбачають різні правові підстави витребування доказів та процесуальний порядок розгляду таких вимог. Окрім того, ухвала суду про відмову у витребуванні доказів в порядку ст. 84 ЦПК не підлягає апеляційному оскарженню (ч. 2 ст. 353 ЦПК), а в порядку ст. 116 ЦПК таке оскарження допускається (ст. п. 2 ч. 1 ст. 353 ЦПК).

По-друге, відповідно до ч. 1-2 ст. 116 ЦПК суд має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утруднений. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, витребування доказів.

Відповідно до ч. 1. ст. 117 ЦПК у заяві про забезпечення доказів зазначається, зокрема, докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить забезпечити докази.

Вочевидь, що заява апелянта про забезпечення доказів не відповідає зазначеним вимогам:

Апелянт не вказує чітко які докази вона просить забезпечити. В заяві зазначається на витребування відомостей щодо майнового стану позивача (його рахунки, рух коштів за ними, доходи та витрати).

Апелянт не наводить жодного обґрунтування того, що відомості про доходи позивача, докази наявності чи відсутності рахунків позивача у банківських установах можуть бути втрачені, або згодом подання чи витребування доказів цих обставин стане неможливим чи утрудненим.

Обставини, на які посилається апелянт у своїй заяві в обґрунтування необхідності забезпечення доказів зводяться до необхідності розшуку майна за допомогою суду щоб в майбутньому збільшити позовні вимоги, що свідчить про вихід за межі позовних вимог, заявлених у прямому та зустрічному позовах.

Апелянт просила витребувати докази по руху коштів позивача за період з 2017 по 2023 роки, при тому що з 09.10.2023 року шлюб сторін по справі розірваний. Окремо зауважує, що доходи, які були отримані подружжям протягом шлюбу та витрачені на придбання товарів та послуг не можуть бути предметом розподілу спільного майна подружжя, в даному випадку предметом поділу може бути те майно, яке було набуто за ці кошти, на що неоднаразово звертав увагу Верховний Суд у своїй практиці. Якщо апелянт стверджує про нецільове використання спільного майна, то це повинен доводити саме апелянт, а не використовувати суд для розшуку спірного майна. Доказом цього є те, що апелянт навіть не знає у яких саме банках начебто наявні рахунки позивача, а зазначає всі банки, які мають свої відділення у м. Кам`янець-Подільському.

В цій частині доречно послатися на ст. 8 Європейської конвенції з прав людини, яка ратифікована ВР України законом від 17.07.1997 року, ст. 32 Конституції України та рішення Конституційного суду України від 20.012.2012 року, які закріпили право особи на повагу її приватного життя, заборону органам державної влади втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Наведена норма Конституції України зазначила, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте та сімейне життя. При цьому поняття «інформації про особисте та сімейне життя» КСУ розтлумачив як «будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов 'язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною, збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.»

У спірних правовідносинах розшук судом майна позивача, яке не є предметом цивільного спору є невиправданим втручанням держави у приватне життя особи.

Прохальна частина заяви апелянта не містить чіткого формулювання про те, що вона просить саме забезпечити докази у спосіб витребування конкретних доказів.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 84 ЦПК учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Аналіз наведених вище норм ст. 84 ЦПК свідчить, що апелянт, подаючи заяву про забезпечення доказів в порядку ст. 116 ЦПК, фактично виходив з положень ст. 84 ЦПК, що й призвело до порушення ним вимог ст. 116-117 ЦПК.

Щодо забезпечення позову зазначила, що по-перше, відсутній зв`язок між вимогою про забезпечення позову та заборони вчинення дій щодо відчуження автомобіля та машиномісця та змістом позовних вимог.

Так, позивач у зустрічному позові просить суд в порядку поділу майна подружжя виділити ОСОБА_5 автомобіль, машиномісце АДРЕСА_3 та чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , стягнувши з ОСОБА_4 на свою користь грошові вартості цього майна. Відповідач визнає зазначене майно спільною сумісною власністю, докази вжиття ним яких-небудь дій, які б свідчили про наміри відчужити це майно, навмисне його пошкодження тощо відсутні. Тобто, апелянт не претендує на виділення їй в натурі індивідуально визначеного майна - конкретного автомобіля чи машиномісця, а претендує грошові кошти.

Звідси можна дійти висновку, що у випадку, як би в порядку поділу спільного сумісного майна апелянт просила виділити їй в натурі індивідуально визначене майно - машиномісце та автомобіль, то тоді вжиття заходів забезпечення було б обгрунтованим.

По-друге, наявні в матеріалах справи відомості про відповідача - ОСОБА_4 дозволяють дійти висновку про те, що він визнає правовий режим спільної сумісної власності на автомобіль та машиномісце, утримувався від відчуження такого спільного сумісного майна, титульним власником якого він є докази зворотного в матеріалах справи відсутні.

По-третє, відсутня загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Так, якщо припустити повне задоволення позовних вимог апелянта та недобросовісну процесуальну поведінку позивача, який , наприклад, невідомим способом без відома та згоди апелянта продав автомобіль та машиномісце, то в його приватній власності залишається чотирьох кімнатна квартира АДРЕСА_2 , вартості якої більш ніж достатньо для стягнення грошових коштів на її користь.

По-четверте, вимоги апелянта щодо забезпечення позову не є розумними та обґрунтованими. Фактично доводи апелянта у суді першої інстанції зводилися до того, що якщо суд за клопотанням позивача заборонив відчуження квартири АДРЕСА_2 , титульним власником якої є апелянт, то автоматично необхідно заборонити відчуження і іншого спірного майна (автомобіля та транспортного засобу), титульним власником яких є позивач. Істотна різниця у цих правовідносинах полягає в тому, що у випадку задоволення позову позивача ОСОБА_4 , то продаж чотирьох кімнатної квартири дозволить стягнути суму боргу, а продаж автомбіля та машиномісця не дозволить цього зробити.

Отже, зважаючи на предмет зустрічних позовних вимог, відсутність зв`язку між ними та вимогою про забезпечення позову, приймаючи до уваги відомості про позивача, відсутність загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення зустрічного позову у повному обсязі, а також відсутність визначеної законом можливості відчужити машиномісце без згоди апелянта, вважаю, що вимоги апелянта про забезпечення зустрічного позову не є розумними та обгрунтованими. А тому оскаржуване рішення суду є законним.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокатКолесник Н.М. підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 адвокат Чучковська А.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо забезпечення доказів.

Постановляючи оскаржувану про відмову в забезпеченні доказів суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не заявлялися вимоги щодо поділу грошових коштів, а відтак забезпечення вказаних доказів виходить за межі, як первісного так і зустрічного позовів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Відповідно до правил ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Крім того, частиною 4 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, зі змісту первісного позову та зустрічного позову, позивачами не заявлялися вимоги щодо поділу грошових коштів, а відтак забезпечення вказаних доказів виходить за межі, як первісного так і зустрічного позовів.

Отже, врахувавши встановленні вище обставини, суд першої інстанції дійшов привального висновку про відмову ОСОБА_2 у задоволенні заяви в частині забезпечення доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відомості про наявність чи відсутність грошових коштів в банківських установах України на ім 'я ОСОБА_4 вона буде мати можливість в подальшому сформулювати зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя в повному обсязі, відхиляються судом, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстнації в оскаржуваній ухвалі позивачами не заявлялися вимоги щодо поділу грошових коштів, а відтак забезпечення вказаних доказів виходить за межі, як первісного так і зустрічного позовів.

Щодо забезпечення позову.

Постановляючи оскаржувану про відмову в забезпеченні доказів суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не обґрунтувала у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у даній справі, не навела обґрунтованих доказів, які б свідчили про те, що існує реальна загроза його невиконання чи утруднення виконання, не надала доказів, що відповідач намагається відчужити належне йому майно, що свідчить про те, що наведені у заяві доводи ґрунтуються лише на припущеннях, які не можуть бути покладеними в обґрунтування відповідної ухвали.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Позивач у зустрічному позові просить суд в порядку поділу майна подружжя виділити ОСОБА_5 автомобіль, машиномісце АДРЕСА_3 та чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_2 , стягнувши з ОСОБА_4 на свою користь грошові вартості цього майна. Відповідач визнає зазначене майно спільною сумісною власністю, докази вжиття ним яких-небудь дій, які б свідчили про наміри відчужити це майно, навмисне його пошкодження тощо відсутні. Тобто, апелянт не претендує на виділення їй в натурі індивідуально визначеного майна - конкретного автомобіля чи машиномісця.

Отже, відсутній зв`язок між вимогою забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій щодо відчуження автомобіля та машиномісця та змістом позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що , що ОСОБА_3 погрожував провести відчуження майна, а маючи всі документи на автомобіль та на грошові кошти, без будь-яких повідомлень, в будь-який час він не обмежений провести дії, які стануть в подальшому перешкодою для виконання рішень суду, не заслуговують на увагу,оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин обставин ОСОБА_8 як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на законність оскаржуваної ухвали не впливають.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна