ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/910/24 Справа № 201/6342/23 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лопатіної М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 грудня 2015 року його було звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», пункт 7-2, частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю, але надалі на виконання постанови Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі 804/704/16, поновлено на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, з 07 липня 2020 року.

Зазначає, що після розгляду Верховним Судом справи про поновлення на роботі та після вимушеного прогулу і по теперішній час він продовжує відстоювати у суді свої законні права та інтереси, пов`язані із правовідносинами між ним та відповідачем.

Протягом 2021-2022 років він неодноразово звертався за захистом своїх законних прав та інтересів до голови правління Пенсійного фонду України, до Національного агентство з питань державної служби, до Державної служби України з питань праці з приводу адміністративного свавілля державних службовців.

Враховуючи характер його душевних страждань, які отримані внаслідок незаконного звільнення та вчинення відповідачем незаконних дій та протиправної бездіяльності у відносинах із ним, що призвело до постійних судових спорів із відповідачем з приводу захисту своїх прав та інтересів, розмір завданої моральної шкоди оцінює у розмірі 500000,00 грн., яку він просить стягнути з відповідача на свою користь разом із судовими витратами у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 5000,00 грн.

Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 5000,00 грн.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позову, враховуючи період часу порушення відновлених прав позивача, глибину фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, що в свою чергу призвело до припинення виплати позивачу заробітної плати, звільнення з посади то порушення ділової репутації, беручи до уваги, що відновлення нормального способу життя вимагало від останнього додаткових зусиль.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заподіяння саме відповідачем моральної шкоди позивачу, які підтверджували б наявність будь-яких наслідків такої шкоди, всі твердження позивача є оціночними судженнями та ні чим не підтвердженні у розумінні діючого законодавства, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, та просив стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із частиною 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Судом встановлено, що 23 грудня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», пункт 7-2, частини першої статті 36 Кодексу Законів про працю.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року, ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року залишено без змін, якою у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №804/704/16 позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Міністерства юстиції України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ голови Правління Пенсійного фонду України від 23 грудня 2015 року № 902-О про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська з 24 грудня 2015 року. Зобов`язано Пенсійний фонд України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади». Справу №804/704/16 в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу направлено на новий судовий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

На виконання постанови Верховного суду від 25 червня 2020 року, ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді начальника управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, про що головою Пенсійного фонду України 07 липня 2020 року видано наказ №163-О.

Після розгляду Верховним Судом справи № 804/704/16 про поновлення позивача на роботі та після вимушеного прогулу і по теперішній час ОСОБА_1 продовжує відстоювати у Дніпропетровському окружному адміністративному суді свої законні права та інтереси, пов`язані із правовідносинами між ним та відповідачем.

Протягом 2021-2022 років ОСОБА_1 неодноразово звертався за захистом своїх законних прав та інтересів до голови правління Пенсійного фонду України, до Національного агентство з питань державної служби, до Державної служби України з питань праці з приводу адміністративного свавілля державних службовців.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на період часу порушення відновлених прав позивача, глибину його фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, що в свою чергу призвело до припинення виплати заробітної плати та звільнення з посади та порушення ділової репутації, беручи до уваги, що відновлення нормального способу життя вимагало від нього додаткових зусиль, а тому дійшов висновку, що достатньо підстав для визначення розміру компенсації моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Однак погодитися повною мірою з таким висновком суду неможливо, оскільки суд дійшов такого висновку за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що є підставою для зміни рішення суду.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтею 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування моральної шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Колегія суддів зазначає, що оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

При цьому слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (стаття 3, 19 Конституції) та завжди викликає в людини негативні емоції.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанцій виходив із того, що позивачем належним чином доведено факт заподіяння відповідачем моральних, фізичних страждань та втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, що доведено судовими рішеннями та встановлено факт незаконного звільнення позивача зі служби та порушення його законних прав, що спричинило останньому моральні страждання.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненими негативними наслідкам, заявлений позивачем ОСОБА_1 , розмір моральної шкоди, засадам розумності та справедливості не відповідає й судом першої інстанції не досліджено, чи мало невиконання судового рішення, яким поновлено права позивача, негативний вплив на нього, зокрема на його повсякденне життя, на стан його здоров`я, а також не визначено співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що відповідач, порушення якого встановлено судовими рішеннями, довів факт усунення порушення прав позивача, а саме належним виконанням покладених на нього зобов`язань судовими рішеннями, що не заперечується сторонами у справі.

Положеннями статті 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також гарантовано захист держави від незаконного звільнення. Громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, а тому не може бути привілеїв чи обмежень для одних громадян перед іншими за жодними ознаками, в тому числі і професійною приналежністю ( ст.24 Конституції України ).

За наведених обставин, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові внаслідок порушення його конституційних трудових прав, необхідно керуватися саме нормами трудового права й, зокрема, приписами статті 237-1 КЗпП України.

Відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду, передбачає наявність умов і підстав, а саме, вину роботодавця, факт порушення роботодавцем законних трудових прав особи, протиправність дій роботодавця та причинний зв`язок.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Враховуючи викладене, колегія суддів, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, визначивши характер спірних правовідносин і норми права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи період часу порушення відновлених прав позивача, глибину його фізичних та душевних страждань, які були викликані зміною нормального життєвого ритму, нормальних життєвих зв`язків, що в свою чергу призвело до припинення виплати йому заробітної плати, звільнення з посади та порушення ділової репутації, яка в подальшому була відновлена судовими рішеннями й виконана відповідачем, беручи до уваги, що відновлення нормального способу життя вимагало від нього додаткових зусиль, вважає, що наявні правові підстави для стягнення спричиненої моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що розмір моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, а тому керуючись принципом розумності, виваженості та справедливості, вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції, підлягає зменшенню з 50000,00 грн. до 15000,00 грн.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких зокрема відносяться витрати на професійну правничу допомогу покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 у процесі вирішення питання про віднесення до судових витрат, які розподілені за результатами розгляду спору, бонусів, передбачених договором про надання правничої допомоги, залежно від результатів розгляду справи, тобто так званого «гонорару успіху», для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у разі укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи те, чи були вони фактично здійснені, а також їх необхідність. При цьому суд, визначаючи суму відшкодування, має послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в межах доведених витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, з урахуванням складності справи, враховуючи критерії реальності та розумності розміру адвокатських витрат, у розмірі 5000,00 грн.

Разом з цим, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Враховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає зміні в частині розміру судового збору стягнутого з відповідача на користь держави, а саме зменшенню з 5000,00 грн до 1500,00 грн.

Окрім цього, позивач у відзиві на апеляційну скаргу ставить питання про стягнення із скаржника витрат, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів пов`язаних з витратами на правничу допомогу й заявлений їх розмір не є доведений та документально не обґрунтований, заявлені вимоги позивача про стягнення витрат на задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2023 року змінити в частині визначення судом розміру моральної шкоди та судових витрат.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000,00 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь держави судовий збір у розмірі 1500,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

М.Ю. Лопатіна