УХВАЛА

18 березня 2024 року

м. Київ

справа № 205/2140/23

провадження № 61-20ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу Донецької обласної прокуратури на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року у справі за позовом Першого заступника керівника Маріупольської окружної прокуратури в інтересах Мангушської селищної ради Маріупольського району Донецької області до ОСОБА_1 , Дочірнього підприємства

«Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про витребування земельної ділянки та скасування рішення про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Донецької обласної прокуратури на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 22 лютого 2024 року залишив без руху та надав строк для усунення вказаних недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику надати уточнену касаційну скаргу із зазначенням обов`язкових підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених частиною другою

статті 389 ЦПК України, та додати копії касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У березні 2024 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 22 лютого 2024 року від Донецької обласної прокуратури надійшла уточнена касаційна скарга.

Проте подана уточнена касаційна скарга не може бути прийнята касаційним судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження, оскільки вона не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України визначено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити: пункт 1 - формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин;

пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення;

пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи;

пункт 4 - посилання на підстави, передбачені частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.

У уточненій касаційній скарзі заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою.

Донецька обласна прокуратура вказує, що єдиною підставою для перегляду додаткової постанови суду апеляційної інстанції є необхідність її скасування у разі скасування рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду

від 05 грудня 2023 року.

Відхиляючи такі доводи заявника, касаційний суд зазначає таке.

У грудні 2023 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Донецької обласної прокуратури на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2023 року

та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 19 січня 2024 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику надати докази надсилання касаційної скарги та документів, що до неї додаються, іншим учасникам справи. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

У лютому 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Донецької обласної прокуратури на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року.

Подання заявником касаційної скарги у лютому 2024 року вважається окремим зверненням до суду касаційної інстанції і питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою на додаткову постанову суду вирішується окремо від питання відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення та постанову.

Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.

З огляду на імперативні положення частини восьмої статті 394 ЦПК України,

у випадку відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Донецької обласної прокуратури на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 січня 2024 року, касаційний суд зобов`язаний вказати підставу (підстави) відкриття касаційного провадження у відповідній ухвалі.

Крім того, на думку Донецької обласної прокуратури, частина друга

статті 389 ЦПК України та пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України можуть застосовуватися до касаційної скарги на додаткову постанову лише у випадку неможливості її перегляду спільно з касаційною скаргою на основне судове рішення або оскарження підстав, розміру та правильності стягнення витрат на правничу допомогу.

Вказані доводи заявника касаційним судом відхиляються, оскільки зводяться виключно до неправильного тлумачення норм права.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Також слід зазначити, що під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду, а з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (рішення у справі «Беллет проти Франції», заява № 59498/00, від 04 грудня 1995 року).

Касаційний суд вважає, що, з урахуванням установлених обставин,

Донецькій обласній прокуратурі на засадах верховенства права необхідно забезпечити доступ до незалежного і безстороннього вирішення спору за встановленою процедурою.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне продовжити Донецькій обласні прокуратурі строк для усунення недоліків касаційної скарги та повідомити про це заявника.

Керуючись статтею 127 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Продовжити Донецькій обласній прокуратурі строк для усунення недоліків касаційної скарги, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська