Головуючий у І інстанції Савицький О.А.
Провадження №22-ц/824/1895/2024 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Оніщука М.І.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», Приватного підприємства «АЕЛІТА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», ПП «АЕЛІТА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, в якому просив суд стягнути з відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на свою користь страхове відшкодування витрат на поховання сина в сумі 29 480,00 грн., на відшкодування моральної шкоди 72 000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 450,40 грн.; з ПП «АЕЛІТА» просив стягнути на свою користь 428 000,00 грн. завданої йому моральної шкоди, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 128 393,60 грн.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що 18.08.2021 року, приблизно о 23 год. 15 хв. в місті Києві по проспекту Бажана, навпроти станції метрополітену «Харківська», вантажним автомобілем «SCANIA P340», д.н.з. НОМЕР_1 , із причепом-платформою «Kassbohrer APT-A», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно полісу № 202427709, та який є найманим працівником - водієм ПП «АЕЛІТА», який рухався зі сторони Харківської площі в напрямку Південного мосту, було здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який рухався через проїзну частину проспекту Бажана у невстановленому для цього місці.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. Вказані обставини підтверджуються постановою про закриття кримінального провадження № 0000759 від 30.09.2021 року.

В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього у вигляді загибелі ОСОБА_3 , його близьким родичам, а саме батькові ОСОБА_1 , було завдано матеріальної та моральної шкоди, яку мають відшкодувати відповідачі, виходячи з наступного.

Так, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «SCANIA P340», д.н.з. НОМЕР_1 , із причепом-платформою «Kassbohrer APT-A», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок дії якого загинув ОСОБА_3 , була застрахована у ПрАТ "СК "ПЗУ Україна", відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №202427709 (чинного на дату ДТП), що підтверджується витягом з Централізованої бази даних МТСБУ.

30.09.2021 року представник позивача, керуючись вимогами ст.ст. 22, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомив страховика про настання страхового випадку та звернувся в порядку, визначеному Законом, із заявами на виплату страхового відшкодування, а саме: 72 000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди (12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (6 000,00*12=72 000,00 грн.)), та 29 480,00 грн. - в рахунок відшкодування витрат на поховання потерпілого (не більше 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (6 000,00*12=72 000,00 грн.)).

Станом на дату складання позовної заяви, страховик прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю вини водія забезпеченого транспортного засобу.

Крім цього, сума відшкодування, яку має здійснити страховик, є значно меншою ніж фактична, яку було завдано позивачу. Саме тому позивач прийняв рішення про звернення в суд з позовом до законного володільця транспортного засобу «SCANIA P340», д.н.з. НОМЕР_1 , із причепом-платформою «Kassbohrer APT-A», д.н.з. НОМЕР_2 , яким спричинено ДТП, за відшкодуванням решти розміру заподіяної шкоди, оскільки в силу вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України саме володільці джерела підвищеної небезпеки є відповідальними за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Позивач у позові зазначив, що скориставшись своїм правом вибору боржника, пред`являє вимоги саме до ПП "АЕЛІТА" та ПрАТ "СК "ПЗУ Україна", так як перший відповідач є законним володільцем джерела підвищеної небезпеки, транспортного засобу, а другий - відповідальною особою в силу договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності першого.

Також вказував, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди та загибелі сина ОСОБА_3 йому було завдано моральної шкоди, яку позивач визначив у розмірі 500 000 грн. 00 коп. та обґрунтував тим, що він втратив близьку йому людину, який був його опорою та підтримкою; повністю зруйновано його нормальне життя, оскільки загибель сина спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір і не будуть припинені ніколи, оскільки втрата батьком сина є найтяжчою та такою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість та глибину.

Враховуючи частку моральної шкоди, яка має бути відшкодована за рахунок ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" - 72 000,00 грн., решта суми моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок смерті сина в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, у розмірі 428 000,00 грн. підлягає відшкодуванню за рахунок володільця цього джерела - ПП «АЕЛІТА».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року позов задоволеночастково.

Стягнуто з ПП «АЕЛІТА» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 30 000 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ПП «АЕЛІТА» на користь держави судовий збір в сумі 300 грн. 00 коп.

В решті вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через представника - адвоката Лабика Р.Р. подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23.10.2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю, а саме, стягнути з ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" на користь ОСОБА_1 : 72 000,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок смерті сина; 29 480,00 грн. страхового відшкодування витрат на поховання сина; 30 450,40 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем.

Крім цього, просив змінити рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23.10.2023 року в частині зменшення розміру моральної шкоди та розміру судових витрат, стягнутих з ПП "АЕЛІТА", та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити повністю та стягнути з ПП "АЕЛІТА" на користь ОСОБА_1 : 428 000,00 грн. решти моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок смерті сина в результаті дії джерела підвищеної небезпеки; 128 393,60 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на помилковість висновків суду щодо відмови у задоволенні його вимог до страхової компанії з підстав недоведеності позивачем наявності усіх передбачених законом умов цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, застрахованим згідно Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, позивач у скарзі вказує, що відмовляючи у задоволенні його вимог до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», суд першої інстанції вказав, що з досліджених судом доказів не встановлено усіх передбачених законом умов цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки саме ОСОБА_2 , зокрема, не встановлено наявності причинно-наслідкового зв`язку між його діями під час керування автомобілем та шкодою, завданою пішоходу ОСОБА_3 , а отже цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , яка була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», не виникла, у зв`язку з чим у вказаного страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачу.

Проте, вказаний висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки за статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка її завдала. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема, статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс 18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Позивач у скарзі зазначає, що ним при зверненні до страховика були дотримані усі вимоги та надані усі необхідні документи, таким чином ПрАТ «СК «ПЗУ» було зобов`язане виплатити суми, зазначені у його заяві.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у цій частині, вищенаведених вимог закону не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Крім цього, апелянт не погоджується з висновком суду в частині зменшення розміру моральної шкоди, стягнутої з ПП «АЕЛІТА» на його користь з 428 000,00 грн. до 30 000,00 грн., оскільки, на його думку, у цій частині судом не враховано усіх обставин справи.

Зокрема, посилається на те, що позивач втратив близьку йому людину, який був його опорою та підтримкою. Повністю зруйновано його нормальне життя. Загибель сина спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Позивачу важко оцінити глибину душевних страждань, оскільки такі страждання більше ніколи не будуть припинені. Крім фактичних теплих відносин між позивачем та його загиблим сином, слід враховувати також психофізичну природу людини, а саме те, що втрата батьком свого сина є найтяжчою втратою. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість. Щодо характеру та обсягу страждань, то смерть сина є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес, крім того, такі страждання є не лише різкою трагічною подією.

Страждання пов`язані зі смертю відрізняються тим, що є не «одномоментними», а «триваючими», тому що втрата сина є непоправною подією. Загиблий постійно проживав разом із батьком, кожного дня вони бачились та спілкувались. Всі свята позивач проводив зі своїм сином. Позивач відчуває пригніченість, депресію, страждання, які кожні святкові дні підсилюються, оскільки позивач згадує, що ці свята він міг святкувати зі своїм сином, якби не дорожньо-транспортна пригода. Крім того, позивача й загиблого об`єднували спільні традиції, разом святкували різні події, свята, дні народження. Після смерті сина позивач не може повноцінно жити також і в частині святкування, оскільки тепер в будь-яке релігійне свято чи важливу подію він не може перебувати у святковому настрої через втрату найріднішої йому людини, що зруйнувало нормальний життєвий устрій позивача.

На думку апелянта, з урахуванням вищевикладеного, зменшення судом першої інстанції розміру моральної шкоди з 428 000,00 грн. до 30 000,00 грн. є таким, що не відповідає вимогам розумності і справедливості та ґрунтується виключно на припущеннях.

Також в апеляційній скарзі позивач зазначає про те, що заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним як із складністю справи, так і з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами). Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги було визначено за домовленістю сторін з урахуванням значення цієї справи для позивача, у розмірі 158 844,00 грн., що становить 30 % від ціни позову.

При цьому позивач у скарзі наголошує, що суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова від 27 січня 2021 року у справі №539/3150/17, провадження №61-5505св20, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду).

У відзивах на апеляційну скаргу позивача, відповідачі ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" та ПП "АЕЛІТА" проти доводів апеляційної скарги заперечили, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просили рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р.Р., апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Представник ПП "АЕЛІТА" - адвокат Сивун Т.С. та представник ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" - адвокат Артимович Ю.Б., в апеляційному суді просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з підстав, викладених у відзивах на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.08.2021 року, приблизно о 23 год. 15 хв. в місті Києві по проспекту Бажана, навпроти станції метрополітену «Харківська», вантажним автомобілем «SCANIA P340», д.н.з. НОМЕР_1 , із причепом-платформою «Kassbohrer APT-A», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який є найманим працівником - водієм ПП «АЕЛІТА», що рухався зі сторони Харківської площі в напрямку Південного мосту, було здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який рухався через проїзну частину проспекту Бажана у невстановленому для цього місці. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди (том 1, а.с.16-17).

19.08.2021 року за фактом даної дорожньо-транспортної пригоди СУ ГУНП у м.Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000759, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого від 30.09.2021 року кримінальне провадження № 0000759 від 19.08.2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (том 1, а.с.18-26).

При цьому, у постанові про закриття кримінального провадження від 30.09.2021 року встановлено, що водій ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «SCANIA», д.н.з. НОМЕР_1 , із причепом «KASSBOHRER», д.н.з. НОМЕР_2 , рухаючись по проїзній частині проспекту Бажана в місті Києві, відповідно до п.1.5 Правил дорожнього руху України, мав розраховувати на виконання вимог цих правил іншими учасниками дорожнього руху, в тому числі пішоходом ОСОБА_3 . При виникненні небезпеки для руху, тобто зміні дорожньої обстановки (у тому числі появи рухомого об`єкту, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її), яка загрожує безпеці дорожнього руху та змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися, чим в даному випадку був пішохід ОСОБА_3 , не мав технічної можливості уникнути наїзду на нього (том 1, а.с.18-26).

Також у вказаній постанові зазначено, що пішохід ОСОБА_3 був у стані сильного алкогольного сп`яніння. В крові трупа ОСОБА_3 виявлено етиловий спирт у концентрації 3,29 проміле, і що саме порушення вимог пунктів 1.5, 4.7. та 4.14 підпунктів «а», «б», «г» ПДР України з боку пішохода ОСОБА_3 знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Таким чином, відповідно до вказаної постанови, ДТП, яка мала місце 18.08.2021 року, виникла внаслідок порушення пішоходом ОСОБА_3 вимог пунктів 1.5, 4.7 та 4.14 підпункти «а», «б», «г» ПДР України, а в діях водія вантажного автомобіля «SCANIA», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 відсутні порушення вимог ПДР України, які б знаходилися в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу «SCANIA», д.н.з. НОМЕР_1 , із причепом-платформою «Kassbohrer APT-A», д.н.з. НОМЕР_2 , пов`язана з його експлуатацією, була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс) № 202427709, чинного на дату ДТП.

30.09.2021 року позивач ОСОБА_1 , який є батьком померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього (том 1, а.с.31), керуючись вимогами ст.ст. 22, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», повідомив ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про настання страхового випадку та звернувся в порядку, визначеному Законом, із заявами на виплату страхового відшкодування, а саме: 72 000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди (12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (6 000,00*12=72 000,00 грн.)), та 29 480,00 грн. - в рахунок відшкодування витрат на поховання потерпілого (не більше 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (6 000,00*12=72 000,00 грн.) (том 1, а.с.39, 40, 41). Докази фактичного понесення позивачем витрат на поховання сина у розмірі 29 480,00 грн. були надані страховику в оригіналі.

У виплаті страхового відшкодування позивачу було відмовлено з тих підстав, що згідно постанови від 30.09.2021 року кримінальне провадження відносно водія забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а відповідно до п.32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону (том 1, а.с.47).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині вимог до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», суд першої інстанції виходив з того, що з досліджених судом доказів не встановлено усіх передбачених законом умов цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки саме ОСОБА_2 , зокрема, не встановлено наявності причинно-наслідкового зв`язку між його діями під час керування автомобілем та шкодою, завданою пішоходу ОСОБА_3 , а отже цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , яка була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», не виникла, у зв`язку з чим у вказаного страховика не виник обов`язок з виплати передбачених пунктами 27.3 та 27.4. статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» коштів.

Задовольняючи частково вимоги позивача до ПП «АЕЛІТА» про стягнення моральної шкоди, суд послався на те, що позивачу, дійсно, було завдано моральної шкоди, яку виходячи із засад розумності та справедливості, а також враховуючи об`єм моральних та фізичних зусиль, необхідних позивачу для відновлення його життєвих стандартів, визначив на суму 30 000,00 грн., що і стягнув з ПП «АЕЛІТА», як роботодавця водія ОСОБА_2 , в результаті ненавмисних дій якого загинув син позивача ОСОБА_3 .

Колегія суддів з вищенаведеними висновками суду в повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Частинами першою - третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Частиною другою статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно із пунктом 27.1 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Пунктом 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (пункт 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Пунктом 27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20).

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Апеляційний суд, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги наявними у матеріалах справи доказами, встановив відсутність у справі належних та допустимих доказів непереборної сили, а також того, що пішохід ОСОБА_3 , який помер внаслідок наїзду на нього транспортного засобу, передбачав, бажав чи свідомо допускав можливість наїзду на нього зі смертельними наслідками.

Таким чином, ураховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, колегія суддів вважає, що наїзд на ОСОБА_3 , який стався 18 серпня 2021 року, забезпеченим транспортним засобом, внаслідок чого ОСОБА_3 загинув, є страховим випадком, а тому в страховика ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого, а її розмір визначено позивачем, як батьком загиблого, відповідно до положень пунктів 27.3, 27.4 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» із наданням страховику необхідних для цього інформації та документів.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеними у постановах: від 14 січня 2019 року, справа № 751/8121/17 (провадження № 61-39326св18); від 30 жовтня 2019 року, справа № 323/2127/16-ц (провадження № 61-33689св18).

При цьому висновок місцевого суду про відсутність у даному випадку у водія транспортного засобу ОСОБА_2 цивільно-правової відповідальності є помилковим та таким, що суперечить вищенаведеним нормам матеріального права, оскільки відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Таким чином, враховуючи те, що подія, яка мала місце 18 серпня 2021 року, внаслідок якої загинув син позивача, є страховим випадком, відповідач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» зобов`язаний сплатити позивачу, як батьку потерпілого, страхове відшкодування: 72 000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди та 29 480,00 грн. - в рахунок відшкодування витрат на поховання потерпілого, оскільки такий обов`язок відповідача, як страховика, передбачений вимогами спеціального закону, який врегульовує спірні правовідносини (п.п. 27.3 та 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Щодо рішення суду в частині моральної шкоди, стягнутої судом з відповідача ПП «АЕЛІТА», з яким у трудових відносинах перебував водій транспортного засобу ОСОБА_2 , що скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який внаслідок цього помер, апеляційний суд зазначає наступне.

Ухвалюючи рішення у цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ч. 1 ст. 1172 ЦК України, згідно якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Оскільки водій ОСОБА_2 на час наїзду на пішохода ОСОБА_3 виконував свої трудові обов`язки, перебуваючи у трудових відносинах із ПП «АЕЛІТА», правильним є висновок суду про те, що дане підприємство зобов`язане відшкодувати моральну шкоду, завдану позивачу у зв`язку зі смертю сина ОСОБА_3 , заподіяну їхнім працівником під час виконання ним трудових обов`язків, пов`язаних із користуванням джерелом підвищеної небезпеки. При цьому, апеляційний суд враховує, що цивільно-правова відповідальність ПП «АЕЛІТА» застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна», однак зважаючи на те, що встановлений законом ліміт страхового відшкодування страховика у даній справі - 72 000,00 грн., не забезпечує адекватного та справедливого відшкодування позивачу всіх понесених ним моральних страждань, правильним є висновок суду про стягнення з ПП «АЕЛІТА» на користь позивача моральної шкоди.

Частиною 1 статті 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

ВПостанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, а саме в пункті 3, визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

З огляду на пункт 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПП «АЕЛІТА» на користь позивача, суд першої інстанції стягнув 30 000 грн., однак колегія суддів вважає, що цей розмір не відповідає характеру та глибині моральних страждань та переживань, яких зазнав позивач у зв`язку із загибеллю сина.

Зокрема, позивач втратив близьку йому людину, який був його опорою та підтримкою, що спричинило надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Апеляційний суд враховує психофізичну природу людини, а саме те, що втрата батьком свого сина є найтяжчою втратою, яка не може бути відновлена, а тому душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість. Смерть сина є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес, крім того, страждання, пов`язані зі смертю, відрізняються тим, що є не «одномоментними», а «триваючими», тому що втрата сина є непоправною подією. Позивач у позові зазначав, що загиблий постійно проживав разом із ним, кожного дня вони бачились та спілкувались, всі свята позивач проводив зі своїм сином; позивача й загиблого об`єднували спільні традиції, разом святкували різні події, свята, дні народження. Після смерті сина позивач не може повноцінно жити також і в частині святкувань, оскільки тепер в будь-яке релігійне свято чи важливу подію він не може перебувати у святковому настрої через втрату найріднішої йому людини, що зруйнувало нормальний життєвий устрій позивача.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів, беручи до уваги вимоги розумності та справедливості, вважає за необхідне змінити розмір моральної шкоди, стягнутої з ПП «АЕЛІТА» на користь ОСОБА_1 , збільшивши його з 30 000,00 до 150 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення моральної шкоди та витрат на поховання, рішення суду в цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі в цій частині нового судового рішення про задоволення цих вимог позивача.

Оскільки суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь із ПП «АЕЛІТА» моральної шкоди, завданої смертю сина, не в повній мірі врахував ступінь заподіяних позивачеві моральних страждань, колегія суддів вважає за необхідне цю помилку суду виправити шляхом зміни рішення у відповідній частині, а саме, шляхом збільшення розміру стягнутої з Приватного підприємства «АЕЛІТА» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 30 000 грн. 00 коп. до 150 000 грн. 00 коп.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такої ж думки дотримується Верховний суд у постановах від 13 червня 2018 року по справі № 757/47925/15-ц та від 19 вересня 2018 року по справі № 361/6253/16-ц.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Так, на підтвердження факту надання і отримання професійної правничої допомоги, позивачем подано до суду договір про надання професійної правничої (правової) допомоги №Ж608 від 23.09.2021 року та додаток № 1 до нього, відповідно до яких сторони визначили: «Якщо грошову компенсацію за спричинену шкоду сплачено Клієнту готівкою та/або на його банківський рахунок, то Клієнт зобов`язаний оплатити послуги Адвокатського об`єднання не пізніше 5-ти банківських днів після такої оплати», а також детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних для надання професійної правничої допомоги.

Представник позивача у апеляційній скарзі зазначає, що за надану позивачу правничу допомогу він зобов`язаний сплатити Адвокатському об`єднанню 158 844,00 грн., що становить 30% від ціни позову.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд доходить висновку про необхідність збільшення розміру стягнутих з Приватного підприємства «АЕЛІТА» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу з 10 000,00 грн. до 40 000,00 грн., зважаючи також і на збільшення розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, та зміну у зв`язку із цим судового рішення у цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 30 450 грн. 40 коп. витрат на правничу допомогу, то ця вимога позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню, зважаючи на доведеність належними доказами правових підстав стягнення цих коштів та беручи до уваги той факт, що заявлені ОСОБА_1 до страхової компанії вимоги апеляційним судом задовольняються у повному обсязі, що є підставою для компенсації позивачу понесених по справі витрат на правничу допомогу за рахунок відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у визначеному позивачем розмірі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок смерті сина, у розмірі 72 000 грн. 00 коп. та страхове відшкодування витрат на поховання у розмірі 29 480 грн. 00 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 450 грн. 40 коп.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року змінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного підприємства «АЕЛІТА»на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 30 000 грн. 00 коп. до 150 000 грн. 00 коп.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року змінити в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з Приватного підприємства «АЕЛІТА» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 10 000 грн. 00 коп. до 40 000 грн. 00 коп.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: