Справа №705/839/23
2/705/435/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

секретаря судового засідання Моросліп А.Р.

за участю представника позивача ОСОБА_1

прокурора Бурлаки В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про скасування арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про скасування арешту з майна, в обґрунтування зазначивши наступне.

Вироком Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.11.2011 його було засуджено за ч. 3 ст. 368, ст. 69 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням повноважень представника влади на 3 роки. На підставі с. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Накладений під час досудового слідства арешт на майно скасовано.

Вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 19.04.2012 вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий, яким призначено покарання за ч. 3 ст. 368, ст. 69 КК України у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади наділені владними повноваженнями в органах виконавчої влади строком на 3 роки та з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15.11.2012, вказаний вирок апеляційного суду змінено та пом`якшено покарання до 2 років 6 місяців позбавлення волі. В іншій частин вирок залишено без змін.

Тобто, в частині скасування накладеного під час досудового слідства арешту на його майно вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.11.2011 залишено без змін.

25.08.2022 він звернувся до приватного нотаріуса для консультації з приводу розпорядження належним йому майном. Отримавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 308220475 від 25.08.2023, нотаріус повідомила, що його майно залишається обтяженим арештом, накладеним на підставі постанови б/н від 24.04.2008 Генеральної прокуратури м. Києва.

Тобто, арешт накладено на етапі досудового розгляду справи за поданням прокуратури, а не на виконання рішення суду про конфіскацію майна органами ДВС. Листом ДУ «Центр пробації» підтверджується що він звільнився з Черкаського СІЗО 02.02.2013 по відбуттю строку покарання та 12.03.2013 поставлений на облік для виконання додаткової міри покарання. За час відбування покарання зарекомендував себе позитивно, порушень умов та порядку відбування покарання не допускав, посади, заборонені вироком суду не займав. 02.02.2016 знятий з обліку Уманського МРВ КВІ УДІ СУ в Черкаській області по відбуттю додаткової міри покарання на підставі рапорту заступника начальника відділу, затвердженого керівником відділу.

Листом відділу ДВС в м. Умані підтверджується, виконавчі провадження відносно нього відсутні.

05.01.2023 його адвокатом було зроблено запит до Новоархангельського районного суду Кіровоградської області з метою отримання виконавчого листа на виконання вироку Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.11.2011 в частині скасування арешту з його майна.

Листом за підписом голови суду, йому повідомлено, оскільки арешт накладався Генеральною Прокуратурою України, вирок для виконання в частині скасування арешту на майно, було направлено саме їм.

Одним із питань, які вирішуються судом при постановленні вироку, є питання скасування арешту на майно, яке виконується самостійно, та не потребує видачі виконавчого листа.

З огляду на наведене, з урахуванням зазначених положень норм процесуального права, які діяли на момент виконання вироку відсутні підстави для видачі виконавчого листа в частині скасування арешту на майно, оскільки в цій частині вирок виконується органом, який накладав арешт, а саме прокуратурою.

05.01.2023 його адвокатом до Офісу Генерального прокурора України направлено запит з вимогою припинити порушення його прав та скасувати арешт з всього його майна, накладений постановою б/н від 24.04.2008 Генеральної прокуратури м. Києва. 20.01.2023 він отримав лист, якому йому повідомлено про те, що питання, пов`язані з виконанням вироку суду, вирішуються судом, який постановляє вирок. З урахуванням наведеного, а також з метою вирішення викладених у запитані питань, він може звернутися до суду.

Тобто, згідно діючого на той час законодавства, виконання вироку у частині скасування арешту його майна, накладеного під час досудового слідства, було покладено на відповідача, який отримавши копію вироку, свій обов`язок не виконав і не скасував арешт.

Накладений на його майно під час досудового слідства арешт продовжує існувати, що порушує його конституційні права, а тому він вимушений звернутися до суду. При цьому, просить суд врахувати, що конфіскація майна може бути застосована лише за рішенням суду, у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом, є додатковим покаранням і тільки у випадках, прямо передбачених у санкції статті, за якою кваліфіковане діяння засудженого. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється державною виконавчою службою за місцем знаходження майна. Після виконання виконавчого документу, виконавець робить на ньому відповідну відмітку та повертає до суду. Тобто конфіскація майна полягає у безоплатному вилученні майна, що належить особі на праві приватної власності на підставі рішення суду. Відповідна конфіскація не є пожиттєвою та не може поширюватися на майбутнє.

Порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження встановлений вимогами КПК України. Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виникають з цивільних правовідносин та відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Просить суд скасувати арешт, накладений на підставі постанови, б/н, 24.04.2008, Генеральної прокуратури України м. Києва на майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , обтяження № 7141753, зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 07.05.2008 реєстратором Уманською районною державною нотаріальною конторою.

На адресу суду представником відповідача Офісу Генерального прокурора направлено відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що позовні вимоги є безпідставними з огляду на наступне.

Слідчим Генеральної прокуратури України здійснювалося досудове слідство у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Статтею 126 КПК України 1960 року передбачено порядок накладення арешту на майно з метою можливої конфіскації.

Відповідно до п. 1 ст. 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилися, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Саме цією нормою обумовлено накладення арешту Генеральною прокуратурою України на майно підозрюваного ОСОБА_2 в 2008 році.

Під час досудового слідства позивач підозрюється в тому, що будучи головою Уманської районної державної адміністрації Черкаської області, представником влади та службовою особою, яка займає відповідальне становище, одержав хабарі в особливо великих розмірах у вересні-жовті 2005 року та у березні 2008 року. Санкція ч. 3 ст. 368 КК України, яка інкримінувалася позивачу, за якою він і був засуджений в подальшому, передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльність на строк до трьох років, з конфіскаціє майна.

Верховним Судом України зазначена кримінальна справа спрямована для визначення підсудності до апеляційного суду Кіровоградської області. Державне обвинувачення у справі підтримували прокурори прокуратури Кіровоградської області і матеріали наглядового провадження, у тому числі постанова Генеральної прокуратури України від 24.04.2008 про накладення арешту на майно під час досудового розслідування також направлено до вказаної прокуратури.

Вироком Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.11.2011 ОСОБА_2 засуджено за ч. 3 ст. 368, ст. 69, ст. 75 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням повноважень представника влади на 3 роки, а також звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Вказаним вироком накладений під час досудового слідства арешт на майно ОСОБА_2 скасовано.

Вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 19.04.2012 у цій справі, вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_2 в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий, яким призначено покарання за ч. 3 ст. 368, ст. 69 КК України у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі з позбавленням прави обіймати посади, наділені владними повноваженнями в органах виконавчої влади, строком на 3 роки та з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна. В іншій частині вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.11.2011 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15.11.2012 вказаний вирок апеляційного суду змінено, постановлено вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 3 ст. 368 КК України, в редакції Закону України від 07.04.2011 № 3207-VІ, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на 2 роки 6 місяців, з позбавленням права обіймати посади, наділені владними повноваженнями в органах виконавчої влади на 3 роки та з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності. Таким чином, все майно ОСОБА_2 , у тому числі майно, на яке було накладено арешт скасованим вироком Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.11.2011, підлягає конфіскації на підставі вироку апеляційного суду Кіровоградської області від 19.04.2012 зміненого ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15.11.2012.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 стосуються скасування арешту з майна, яке підлягає конфіскації на підставі вироку апеляційного суду Кіровоградської області від 19.04.2012 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 15.11.2012, тому права позивача діями Офісу Генерального прокурора не порушено.

Арешт на майно позивача під час досудового слідства накладено постановою Генеральної прокуратури на підставі п. 1 ст. 126 КПК України 1960 року для забезпечення можливої конфіскації майна.

У позовній заяві позивач вказує, що він відбув основне та додаткове покарання, але про виконання вироку в частині конфіскації майна не повідомляє, доказів про виконання додаткового покарання у виді конфіскації всього належного ОСОБА_2 на праві приватної власності майна позивачем не надано.

Також на думку представника відповідача, посилання позивача на інформацію, надану йому головою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області, у якій повідомлено, що оскільки арешт накладався Генеральною прокуратурою України, відповідно до зазначеного органу скеровано вирок для виконання в частині скасування арешту на майно, є безпідставним.

У апеляційній скарзі прокурор просив скасувати вирок суду відносно ОСОБА_2 , у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, а саме безпідставного застосування ст. ст. 69, 75 КК України та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_2 винним в одержанні, поєднаному з вимаганням, хабаря, вчиненим повторно в особливо великих розмірах і при значити йому покарання за ч. 3 ст. 368 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, з позбавленням права займати посади в органах державної влади строком на 3 роки з конфіскацією всього належного йому майна.

Відповідно, у зв`язку з апеляційним оскарженням вказаний вирок законної сили до закінчення розгляду справи апеляційною інстанцією не набрав, у тому числі в частині скасування арешту майна ОСОБА_2 накладеного у 2008 році в порядку ст. 126 КПК України 1960 для забезпечення можливої конфіскації майна.

Згідно із вироком апеляційного суду до підсудного застосовано додаткову міру покарання у виді конфіскації.

Таким чином, твердження позивача про наявність обов`язку у Генеральної прокуратури виконати вирок Новоархангельського районного суду від 08.11.2011 у справі № 1-2/11 в частині скасування арешту майна не ґрунтується на нормах КПК України, зокрема, ст. 401 цього Кодексу.

Присудження судами апеляційної та у подальшому касаційної інстанцій додаткової міри покарання у виді конфіскації майна є підставою для вжиття судами та органами державної виконавчої служби відповідних заходів, передбачених нормами КПК України, КВК України, Закону України «Про виконавче провадження» щодо стягнення на користь держави майна, у тому числі того, на яке було накладено арешт в 2008 році.

З приводу нібито порушених прав позивача, вказують наступне. Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинства для такого захисту. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У відповідності до вимог чинного законодавства, на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. /позивач просить суд зобов`язати Генеральну прокуратуру України (Офіс Генерального прокурора) скасувати арешт з його майна, накладений відповідно до постанови Генеральної прокуратури України від 24.04.2008, що вже було зроблено вироком Новоархангельського районного суду від 08.11.2011 у справі № 1-2/11, відсутній як предмет позову, так і порушення права ОСОБА_2 . За відсутності порушеного права, представник відповідача вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Позивач ОСОБА_2 подав до суду відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримав, а з обставинами, викладеними у відзиві категорично не погоджується, вважає, що доводи відповідача не заслуговують на увагу взагалі.

Крім того, на спростування вказаних у відзиві доводів просить суд дати належну оцінку інформації у повідомленні Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області від 12.05.2023 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, а саме вироку Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.11.2011 в частині скасування арешту з майна.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові. Пояснив, що вироком Новоархангельського районного його довіритель був засуджений у 2011 році до позбавлення волі, але звільнений від відбування покарання, з випробуванням з іспитовим строком. Під час досудового розслідування кримінальної справи, 24.04.2008 органом прокуратури на майно ОСОБА_2 було накладено арешт, який був знятий при винесенні вищевказаного вироку. В подальшому судом апеляційної інстанції вирок Новоархангельського районного суду було скасовано в частині призначення покарання, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України у 2012 році змінено вирок апеляційної інстанції та пом`якшено покарання. В іншій частині, зокрема і у частині зняття арешту з майна, вирок суду першої інстанції та вирок апеляційного суду залишено без змін. Позивач покарання відбув повністю. При цьому, вирок суду, яким був засуджений його довіритель, після вступу його в законну силу був направлений до прокуратури для його виконання в частині скасування арешту майна, але відповідачем арешт з майна позивача так і не знято. Крім того, звертає увагу на те, що майно, відносно якого наявне обтяження, яке зареєстровано на підставі постанови прокуратури про арешт майна від 24.04.2008, було придбане ОСОБА_2 після того, як винесено постанову про накладення арешту а також після відбуття ним основного покарання за вищевказаним вироком. Крім цього, в постанові прокуратури не визначено, а також не доведено прокурором належними документами, на яке саме майно був накладений арешт, а лише вказано, що арешт накладається на усе, належне ОСОБА_2 майно. Для вирішення питання скасування арешту, його довіритель звернувся до суду, яким був засуджений, і листом було роз`яснено, що зняття арешту має здійснити не суд, який розглядав кримінальне провадження, а прокурор. Вважає, що невиконання прокуратурою рішення суду в частині зняття арешту та наявність у зв`язку з цим у відповідному реєстрі зареєстрованого обтяження порушує права його довірителя щодо володіння та розпорядження належним йому майном, більше того, з урахуванням того, що таке майно було придбано позивачем після рішення прокурора про накладення арешту та реєстрації обтяження. У зв`язку з цим, просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Прокурор Бурлака В.П. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що органом прокуратури по кримінальній справі з метою забезпечення можливого подальшого виконання вироку суду в частині конфіскації майна було винесено постанову про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_2 , який в подальшому набув статус обвинуваченого і засудженого. Позивач ОСОБА_2 був засуджений до позбавлення волі з конфіскацією майна. В частині конфіскації майна вирок суду до цього часу не виконаний, тому не вбачає підстав для скасування арешту майна та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши представника позивача, врахувавши думку прокурора та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був засуджений вироком Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.06.2011 за ч. 3 ст. 368 КК України із призначенням покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням повноважень представника влади, на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину.

Цим же вироком арешт накладений на конкретно визначене майно, а також на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_2 , скасовано.

Вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 19.04.2012 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2011 року стосовно ОСОБА_2 скасовано в частині призначення йому покарання, в решті вирок залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 15 листопада 2012 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 , захисника ОСОБА_3 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задоволено частково. Вирок апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2012 року щодо ОСОБА_2 змінено та ухвалено вважати його засудженим за ч. 3 ст. 368 КК України, в редакції Закону України від 07 квітня 2011 року № 3207-VІ, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на 2 роки 6 місяців, з позбавленням права обіймати посади, наділені власними повноваженнями в органах виконавчої влади на 3 роки та з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності. У решті вирок залишити без змін.

Вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.06.2011, який набрав законної сили 15.11.2012, в частині скасування накладеного арешту на усе рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 не виконано, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 25.08.2022 за № 308220475, приватним нотаріусом Марченко Н.М. Уманського районного нотаріального округу Черкаської області.

Так, згідно даної інформаційної довідки за № 308220475 від 25.08.2022 за ОСОБА_2 зареєстроване наступне майно: земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0097, площею 0,25 га, право власності зареєстроване 22.02.2021; земельна ділянка кадастровий номер :01:000:0094, площею 1,024 га, право власності зареєстроване 15.01.2020; житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , право власності зареєстроване 15.01.2020; житловий будинок, розташований в АДРЕСА_2 , право власності зареєстроване 15.11.2018. Крім цього, в розділі Інформація з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявні відомості про обтяження арешт нерухомого майна, зареєстроване 07.05.2008 за № 7141753 Уманською районною державною нотаріальною конторою, на підставі постанови, б/н, 24.04.2008, Генеральної прокуратури України м. Києва, а саме обтяження на невизначене майно, все нерухоме майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно повідомлення відділу державної виконавчої служби в місті Умані Уманського району Черкаської області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 16.01.2023 за № 926/3/26.9-26, у відповідності до бази даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, в тому числі спецрозділу виконавчі провадження відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відділі не перебували та станом на 16.01.2023 відсутні.

Згідно відповіді Уманського районного відділу ДУ «Центр пробації» філії ДУ «Центр пробації» в Черкаській області від 17.01.2023 за № 34/17/224-23 на адвокатський запит від 05.01.2023, на обліку Уманського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Черкаській області перебував ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З Черкаського СІЗО Григоренко П.Д. звільнився 02.02.2013 по відбуттю строку покарання та 12.03.2013 поставлений на облік для виконання додаткової міри покарання. За час відбування покарання зарекомендував себе позитивно, порушень умов та порядку відбування покарання не допускав, посади, заборонені вироком суду не займав. 02.02.2016 знятий з обліку Уманського МРВ КВІ УДПтСУ в Черкаській області по відбуттю додаткової міри покарання.

Листом голови Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 25.01.2023, адвокату Цімосі Р.Р. роз`яснено, що вироком Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.06.2011 ОСОБА_2 визнано винним у скоєноні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, і призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням повноважень представника влади на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину. Покладено на ОСОБА_2 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти останніх про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації.

Додаткове покарання у виді права обіймати посади пов`язані з виконанням повноважень представника влади, на строк три роки підлягає реальному виконанню.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Скасовано накладений арешт на майно ОСОБА_2

19.04.2012 судом апеляційної інстанції зазначений вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначення покарання, в іншій частині вирок залишено без змін.

Ухвалою ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок суду апеляційної інстанції змінено в частині призначення покарання, в решті вирок залишено без змін.

Вирок набрав законної сили 15.11.2012.

06.02.2013 вирок в частині скасування арешту на майно, відповідно до вимог процесуального законодавства, направлено для виконання Генеральній прокуратурі України.

Щодо надання виконавчого листа на виконання вироку Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 08.06.2011 стосовно скасування арешту на майно ОСОБА_2 , повідомлено, що кримінальна справа стосовно ОСОБА_2 розглядалася за правилами КПК 1960 року, і з урахуванням вимог ст. ст. 401, 403 та 404 цього Кодексі, судом після набрання вироку законної сили в повному обсязі було виконано положення зазначених норм процесуального права та звернено вирок до виконання, зокрема, направлено компетентному органу копію вироку для виконання в частині скасування арешту на майно.

Оскільки арешт накладався Генеральною Прокуратурою України відповідно до зазначеного органу було скеровано вирок суду для виконання в частині арешту на майно. Одним із питань, які вирішуються судом при постановленні вироку є питання скасування арешту на майно, яке виконується самостійно та не потребує видачі виконавчого листа. З урахуванням зазначених норм процесуального права, які діяли на момент виконання вироку відсутні підстави для видачі виконавчого листа в частині скасування арешту на майно, оскільки в цій частині вирок виконується органом, який накладав арешт, а саме прокуратурою.

Позивачем до Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) направлено заяву щодо відкриття виконавчого провадження в частині скасування арешту з його майна на виконання вироку суду. Повідомленням від 12.05.2023 ОСОБА_2 повернуто копії вироків першої та апеляційної інстанцій, а також копії ухвали касаційної інстанції, оскільки вказані процесуальні документи не є виконавчими документами, на підставі яких можливе відкриття виконавчого провадження.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Як встановлено в ході розгляду справи, позивач ОСОБА_2 був засуджений до покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права займати певні посади, а також з конфіскацією майна. У межах кримінального провадження постановою прокуратури на майно ОСОБА_2 було накладено арешт. При цьому самої постанови прокуратури від 24.04.2008 сторонами до суду не надано. Разом з цим, як вбачається з вироку суду від 08.06.2011, судом першої інстанції, у відповідності до вимог чинного законодавства, при винесенні вироку прийнято рішення про скасування арешту як конкретно визначеного майна, так і всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 , і в цій частині вирок суду першої інстанції змінений не був, оскільки рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції були скасовані вироки лише в частині призначеного покарання.

Судом першої інстанції після вступу вироку в законну силу до Генеральної прокуратури було направлено вирок для його виконання в частині скасування арешту, який станом на час розгляду цієї цивільної справи не виконано та арешт не скасовано. Представниками відповідача в ході розгляду справи заперечується можливість скасування арешту з посиланням на те, що таке додаткове покарання, як конфіскація майна, що застосоване при засудженні позивача, не виконане, а арешт накладався саме з метою забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна.

Разом з тим, після засудження та відбуття основного покарання у виді позбавлення волі, позивачем було придбано дві земельні ділянки та два житлових будинки, право власності на які ним зареєстровано в період 2018-2021 років і саме цим майном позивач позбавлений можливості розпоряджатися внаслідок наявного зареєстрованого обтяження, що підтверджується витягом з реєстру речових прав.

Вбачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Суд враховує, що позивач ОСОБА_2 просить скасувати арешт, накладений на підставі постанови прокуратури від 24.04.2008, винесеної в межах кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року, оскільки на підставі цього рішення було зареєстровано обтяження за № 7141753 від 07.05.2008 на все невизначене нерухоме майно належне позивачу. При цьому дане обтяження порушує його право власності на те майно, яке було придбано ним вже через значний проміжок часу після зареєстрованого обтяження у виді арешту майна та станом на час розгляду кримінальної справи взагалі не перебувало у його власності.

При цьому, згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20).

Однак в даному випадку слід врахувати, що вироком суду першої інстанції від 08.06.2011 у відповідності до вимог чинного законодавства прийнято рішення про скасування арешту як конкретно визначеного майна, так і всього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_2 , і в цій частині вирок суду першої інстанції змінений не був.

Станом на час реєстрації за ОСОБА_2 майна в період 2018-2021 років останній не був фігурантом кримінального провадження та відносно нього не було зареєстрованих виконавчих проваджень в межах яких було б прийнято рішення щодо арешту чи іншого виду обтяження вказаного нерухомого майна.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що відомості в реєстрі про заборону на нерухоме майно впливають на права позивача, а тому, з метою недопущення порушення права власності позивача на належне йому майно, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині зняття арешту з майна задовольнити.

Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, зазначене створює позивачу перешкоду щодо вільного користування та розпорядження своїм майном придбаним після засудження і відбуття основного покарання у виді позбавлення волі та покарання у виді позбавлення права займати певні посади, з урахуванням того, що вирок суду, який набрав законної сили 15.11.2012 і був скерований до Генеральної прокуратури України у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства, до цього часу не виконаний у частині скасування арешту з майна, і враховуючи, що позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлений можливості захистити своє порушене право, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасуванні арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому порушені права позивача підлягають захисту та позов слід задовольнити.

Щодо посилання сторони відповідача на заперечення проти позовних вимог, у зв`язку із невиконанням вироку в частині конфіскації майна, суд посилається на наступне.

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України.

Згідно з частиною другою статті 52 Кримінального кодексу України додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 КК України).

Статтею 48 КВК України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України).

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був Закон України «Про виконавче провадження» (Закон № 606-XIV).

Згідно з частиною другою статті 40-1 Закону № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункти 2-6 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV).

Згідно відповіді відділу виконавчої служби, інформації про будь які виконавчі провадження, в тому числі виконавчі провадження спецрозділу, відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання.

Доказів того, що відповідачем були вчинені необхідні дії для виконання вироку в частині конфіскації майна позивача ОСОБА_2 , суду не надано, а тому така обставина як невиконання вироку в частині конфіскації майна, на яку посилається відповідач, не може бути прийнята судом та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, що в свою чергу призведе до порушень прав позивача, у зв`язку з цим, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати але позивач питання про стягнення понесених ним судових витрат не ставив.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 316, 317, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-89, 258, 259, 263-265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Офісу Генерального прокурора про скасування арешту з майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений на підставі постанови б/н 24.04.2008 Генеральної прокуратури України м. Києва на майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , обтяження №7141753, зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 07.05.2008 реєстратором Уманською районною державною нотаріальною конторою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 15.03.2024 року.

Суддя: Р. В. Піньковський