Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6096/23 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н.Я.
Категорія 11 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Шевчук А.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/6096/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я. в м. Коростень,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову зазначає, що він, відповідно до свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 26.02.1998 набув право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вказує, що іншими співвласниками квартири є члени його сім`ї: дружина ОСОБА_4 та сини - ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 . Зазначає, що 03.06.2006 його син і співвласник квартири ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_2 , у яких від шлюбу народилися діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що 09.11.2006 відповідач зареєструвала своє місце проживання у спірній квартирі, а в подальшому і дітей. Зазначає, що рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04.03.2014 шлюб між його сином та відповідачем було розірвано, дітей від шлюбу залишено з матір`ю. Стверджує, що подавши позов про розірвання шлюбу до суду, відповідач разом із дітьми забрала всі свої речі та виїхала з квартири, з того часу до квартири не поверталась, не сплачувала комунальні платежі, в утриманні житла участі не брала, квартирою не цікавилась. Зазначає, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі позбавляє його можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном, зокрема скористатися правом на отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Вказує, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_3 , а тому має всі можливості зареєструвати своє місце проживання у належній їй квартирі. Враховуючи викладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Заочним рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовлено частково. Визнано ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні вимог про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовано обставини справи, не надано оцінку доказам по справі, що призвело до неправильного вирішення спору. Зазначає, що діти ОСОБА_6 проживають з матір`ю, батько постійно бере участь в утриманні своїх дітей, сплачує аліменти. Вказує, що ОСОБА_6 є одним із п`яти співвласників квартири, житлова площа якої становить 34,4 кв.м., а відповідач є власником квартири, площею 35,9 кв.м. Зазначає, що оскільки квартира з грудня 2013 року не є місцем проживання ОСОБА_2 , то квартира не може бути і місцем проживання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вважає, що оскільки відповідачі не проживають за адресою: АДРЕСА_2 , то вони втратили право на користування квартирою, внаслідок їх відсутності без поважних причин понад 10 років. Зазначає, що у зв`язку з тим, що реєстрація відповідачів у квартирі є порушенням права власника квартири вільно розпоряджатися своєю власністю та з урахуванням балансу інтересів сторін, є всі підстави вважати обґрунтованими вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене просить заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2024 року скасувати в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 не оскаржується, а тому не перевіряється апеляційним судом на предмет законності та обґрунтованості в даній частині.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири є члени його сім`ї: дружина ОСОБА_4 та сини - ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 . Наведене підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 26.02.1998.

03 червня 2006 року між сином позивача ( ОСОБА_6 ) та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2014 року розірвано.

Від шлюбу у ОСОБА_6 та ОСОБА_2 народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно витягу з погосподарської книги по квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрована за вказаною вище адресою - 09.11.2006, а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до акту обстеження проживання осіб за місцем реєстрації від 23.08.2023 та довідкою, виданою головою ОСББ «Сосновського-46» ОСОБА_9, відповідач разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартирі АДРЕСА_1 фактично не проживають з грудня 2013 року.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №336291330 від 20.06.2023 ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 .

Відмовляючи у задоволені позову в частині визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їхнього непроживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх таким, що втратили право користування зазначеним житлом, а стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією. Крім того, виходив з того, що оскільки батько дітей являється співвласником спірної квартири, де зареєстровано постійне місце проживання його та вказаних дітей, то відповідно його діти мають право користування належним йому майном до досягнення повноліття.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Предметом спору у справі, що переглядається є визнання неповнолітньої ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житлом (квартирою).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Колегія суддів виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі №759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі №673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі №206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі №161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі №520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року справі №554/3141/21.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом (спірною квартирою), суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент подання позову (19.09.2023) не досяг чотирнадцятирічного віку, а тому він не може повноцінно реалізувати свої житлові права.

Врахувавши вказані обставини суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимог щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом.

Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2024 року у справі №761/38440/21 (провадження №61-8833св23).

Щодо позовних вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина, як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків), не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 10 липня 2019 року у справі №465/7083/13-ц, неповнолітні діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а тому сам по собі факт непроживання, не може бути безумовною підставою для визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є дочкою відповідача, фактично проживала з відповідачем як член її сім`ї з часу свого народження.

У зв`язку з припиненням сімейних відносин із сином позивача, мати дитини ОСОБА_2 разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 переїхали на інше місце проживання.

Встановивши, що ОСОБА_3 вселилася до спірної квартири як дочка наймача, на час вибуття із спірного житла була малолітньою особою, не могла самостійно визначати своє місце проживання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за нею збереглося право на користування житлом за місцем проживання її батька, незважаючи на факти зміни постійного місця проживання та непроживання у спірному житловому приміщенні.

Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2023 року у справі №554/3141/21 (провадження №61-4108св22).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що на час звернення ОСОБА_1 з позовом (19.09.2023) про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, остання є неповнолітньою, тобто досягла 14 річного віку, а тому має право вільно обирає собі місце проживання.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що з часу досягнення ОСОБА_3 чотирнадцяти років ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) до часу звернення ОСОБА_1 з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням (19.09.2023), пройшло лише дев`ять місяців, а відтак підстави вважати, що ОСОБА_3 без поважних причин понад один рік не проживає в спірному жилому приміщенні, відсутні.

Разом із тим, відмова у задоволенні вказаних вимог, у справі, що переглядається, не позбавляє ОСОБА_1 за наявності передбачених законом підстав, права на повторне звернення до суду із вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право на користування спірним житлом, із залученням до участі у справі органу опіки та піклування представленого належною юридичною особою та поданням цим органом суду письмового висновку щодо розв`язання спору (стаття 19 СК України).

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 04 березня 2024 року.

Головуючий

Судді