Провадження № 22-ц/812/316/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 лютого 2024 року м. Миколаїв

справа № 489/8372/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом

Свергуновим Олегом Юрійовичем

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 листопада 2023 року суддею Рум`янцевою Н.О., в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено 19 грудня 2023 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджі Фінанс», ОСОБА_2 , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Незнайко Євген Вікторович, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У грудні 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Свергунова О.Ю., звернулася до суду з зазначеним вище позовом.

Позивачка зазначала, що була власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . 24 квітня 2007 року уклала з АКІБ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту, за яким отримала 45 850 швейцарських франків кредитних коштів, зі сплатою процентів у розмірі 8,99 % річних, строком до 10 квітня 2028 року. Цього ж дня між нею та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого вона передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок. Цим договором сторони досягли згоди на можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору (пункт 5 договору).

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» продало ПАТ «Дельта банк» право вимоги за її кредитним договором.

19 квітня 2017 року державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Постолакі Н.К. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34841478 та зареєстровано за ТОВ «Діджи Фінанс» право власності на належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 , а 29 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. було посвідчено договір купівлі продажу, за яким ТОВ «Діджи Фінанс» продало спірний житловий будинок ОСОБА_2 .

Позивачка посилалася на порушення процедури продажу житлового будинку , а саме їй не надсилалася письмова вимога про усунення порушень умов кредитного договору; ні їй, ні іншим зареєстрованим у будинку особам не направлялося повідомлення про можливе укладення договору купівлі продажу. У зв`язку з цим позивачка була позбавлена можливості купити в іпотекодержателя спірний житловий будинок. Також їй не надіслали звіту про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки. Ціна продажу будинку не була з нею узгоджена.

З цих підстав ОСОБА_1 просила визнати протиправним рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Постолакі Н.К. № 34841478 від 19 квітня 2017 року про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ТОВ «Діджи-Фінанс» та скасувати у Державному реєстрі речових прав запис № 20042186. Витребувати спірний житловий будинок з незаконного володіння ОСОБА_2 на її користь.

У відзиві на позовну заяву Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зазначав, що не може бути відповідачем у даній справі оскільки державний реєстратор, який вчиняв оскаржувану дію, є самостійним суб`єктом державної реєстрації речових прав. Крім цього, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор Постолакі Н.К. 19 квітня 2017 року здійснювала реєстрацію права власності на вказаний будинок за ПАТ «Дельта банк» на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2016 року, проте ніколи не здійснювала реєстрацію права власності на спірний будинок за ТОВ «Діджи Фінанс».

Інші учасники справи участі у судових засіданнях не приймали, своєї думки стосовно позову не висловили.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради не є належним відповідачем у справі; державний реєстратор Постолакі Н.К. здійснювала реєстрацію права власності на спірний будинок за ПАТ «Дельта Банк» на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2016 року, проте не здійснювала реєстрації права власності на спірний будинок за ТОВ «Діджи Фінанс», тому позовні вимоги ОСОБА_1 до державного реєстратора є безпідставними; оскільки вимога про витребування майна могла б бути похідною від вимоги про визнання недійсними чи скасування договорів купілі-продажу спірного житлового будинку, а позивачка ОСОБА_1 такої вимог не заявляє, то у витребуванні майна теж відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Свергунова О.Ю., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно провів підготовче судове засідання 17 листопада 2022 року без участі представника позивачки, який заявляв клопотання про його відкладення у зв`язку з участю у розгляді іншої справи. Такі дії суд призвели до порушення прав сторони позивача на виконання приписів статті 189 ЦПК України, зокрема доручення до справи письмових доказів, збільшення чи зменшення позовних вимог, зміни предмету позову, заявлення клопотання про виклик свідків.

Крім цього апелянт посилався на помилковість висновку суду про те, що ОСОБА_1 не оскаржує договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2021 року, укладеного між ТОВ «Діджи-Фінанс» та ОСОБА_2 та дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. На думку апелянта на оскарження цього договору та дій нотаріуса вказує посилання у позовній заяві на порушення ТОВ «Діджи-Фінанс» приписів статей 33, 35, 37, 38 ЗУ «Про іпотеку».

Враховуючи те, що однією з позовних вимог є витребування майна з чужого незаконного володіння, апелянт вважав, що суд самостійно мав застосувати той спосіб відновлення порушеного права ОСОБА_1 , який є ефективним у даному випадку. При цьому апелянт посилався на практику судів вищої ланки, зокрема на постанову Великої Палати Верховного Суду 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на ті ж підстави, якими заперечував проти задоволення позову.

Інші учасники справи своєї думки стосовно позову не висловили.

2.Мотивувальна частина

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу № 978 від 24 квітня 2007 року ОСОБА_1 була власницею житлового будинку АДРЕСА_1 .

24 квітня 2007 року ОСОБА_3 уклала з АКІБ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту, за яким отримала 45 850 швейцарських франків кредитних коштів, зі сплатою процентів у розмірі 8,99 % річних, строком до 10 квітня 2028 року. Цього ж дня між нею та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого вона передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок. Цим договором сторони досягли згоди на можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору (а.с. 20-22,23-24, 25-26).

08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» продало ПАТ «Дельта банк» право вимоги за укладеним з ОСОБА_4 кредитним договором.

19 квітня 2017 року державний реєстратор Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Постолакі Н.К. здійснила реєстрацію права власності га спірний будинок за ПАТ «Дельта Банк», на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2016 року у справі № 2/489/152/2016.

02 вересня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за іпотечним договором на підставі договору відступлення права вимоги № 2303/К/1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., за реєстровим номером 1609.

29 жовтня 2021 року ТОВ «Діджи Фінанс» продало ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду

Однією з позовних вимог ОСОБА_1 є визнання протиправним рішення державного реєстратора Постолакі Н.К. № 34841478 від 19 квітня 2017 року про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ТОВ «Діджи Фінанс», та скасування у Державному реєстрі речових прав № 20042186 про реєстрацію права власності на цей будинок за цим товариством.

Підставою для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог суд першої інстанції зазначив те, що державний реєстратор Постолакі Н.К. не здійснювала реєстрації права власності на спірний будинок за ТОВ «Діджи Фінанс», тому позовні вимоги до неї заявлені безпідставно.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірне домоволодіння до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло на підставі договору № 2303/К/1 про відступлення права вимоги, укладеного 02 вересня 2020 року між ним та АТ «Дельта Банк».

Пунктом 2 цього договору визначено, що новий кредитор за цим договором набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи, зокрема право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами; право вимагати передачі предмета забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами; право отримання коштів від реалізації заставного та іншого майна боржників; права, що виникають із судових справ. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги.

Станом на час відступлення права вимоги, згідно судового рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2016 року, на задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 454 779, 32 грн, відповідно до договору іпотеки від 24 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., звернуто стягнення на належний на праві власності ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на цей будинок за ПАТ «Дельта Банк».

Договір про відступлення права вимоги від 02 вересня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л.

Отже, встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним рішення державного реєстратора Постолакі Н.К. № 34841478 від 19 квітня 2017 року про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ТОВ «Діджи Фінанс», та скасування у Державному реєстрі речових прав № 20042186 про реєстрацію права власності на цей будинок за цим товариством.

Також у своїй апеляційній скарзі представник позивачки вказував на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_1 не оскаржує договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2021 року, укладеного між ТОВ «Діджи-Фінанс» та ОСОБА_2 та дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. Апелянт вважав, що на оскарження цього правочину вказує посилання у позовній заяві на приписи статей 33, 35, 37, 38 ЗУ «Про іпотеку».

Крім цього, посилаючись на вимогу про витребування майна з незаконного володіння, апелянт вказував на обов`язок суду самостійно застосувати той спосіб відновлення порушеного права ОСОБА_1 , який є ефективним у даному випадку, посилаючись на практику судів вищої ланки.

Проте, таке твердження апелянта суд вважає помилковим.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Отже, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

При цьому апеляційний суд враховує наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Свергунова О.Ю., просила витребувати спірну квартиру з незаконного володіння ОСОБА_2 .

Підставою для задоволення цієї позовної вимоги сторона позивача зазначала, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з позасудовим зверненням стягнення на іпотечне майно. У цьому контексті позивач у позовній заяві виклав свою оцінку певних норм ЗУ «Про іпотеку», статі 388 ЦК України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Проте, з такими доводами погодитися неможливо, оскільки підставою для набуття права власності на спірний житловий будинок стало судове рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 лютого 2016 року, яким за ПАТ «Дельта Банк» визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 454 779, 32 грн, відповідно до договору іпотеки від 24 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є.

У подальшому право власності на цей будинок перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс» на підставі договору № 2303/К/1 про відступлення права вимоги, укладеного 02 вересня 2020 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та АТ «Дельта Банк».

Рішення суду першої інстанції про визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на спірний будинок не оскаржувалося.

Питання щодо оспорення договору про відступлення права вимог стороною позивача не піднімалося.

Самі по собі посилання на порушення приписів ЗУ «Про іпотеку», статті 388 ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а з цих підстав і визнання протиправними дій державного реєстратора Постолакі Н.К., не можуть бути достатньою підставою для застосування принципу jura novit curia («суд знає закони»), а отже і для задоволення позовної вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суд не може самостійно визначати підстави та предмет позову.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Так, згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147.

Разом з тим, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Водночас суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (пункт 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц).

Отже, враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що доводи апелянта про обов`язок суду самостійно визначити норми права, які підлягають застосуванню, у даному випадку враховуючи підстави та предмет позову, є помилковими.

Не впливає на висновки суду і довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив права позивача, що визначені статтею 189 ЦПК України, зокрема доручення до справи письмових доказів, збільшення чи зменшення позовних вимог, зміни предмету позову, заявлення клопотання про виклик свідків. До порушення цих прав на думку представника позивача призвело те, що суд першої інстанції безпідставно провів підготовче судове засідання 17 листопада 2022 року без участі представника позивача. Суд не врахував клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, у зв`язку з тим, що представник позивачки приймав участь у розгляді іншої справи.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно 17 листопада 2022 року представник позивачки адвокат Свергунов О.Ю. подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю в іншій кримінальній справі у Миколаївському апеляційному суді.

Проте, жодних доказів участі ОСОБА_6 в іншій справі до заяви не додано.

За таких обставин суд першої інстанції своєю ухвалою від 17 листопада 2022 року закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02 лютого 2023 року.

02 лютого 2023 року представник позивачки ОСОБА_6 подав заяву про відкладення розгляду справи для підготовки відповіді на відзив департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, який надійшов до суду 19 січня 2022 року.

Розгляд справи відкладено на 14 годину 28 березня 2023 року.

У це судове засідання представник позивачки подав заяву про відкладення розгляду справи з тих підстав, що проходить стаціонарне лікування в медичному закладі, проте жодних доказів цього ОСОБА_6 не надав.

Розгляд справи відкладено на 14 годину 14 червня 2023 року.

Цього дня ОСОБА_6 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивачки.

Проте, розгляд справи було відкладено на 14 год 30 хв 07 серпня 2023 року.

У зв`язку з зайнятістю судді в іншому процесі розгляд справи відкладено на 14 год 30 хв 05 вересня 2023 року. Представник позивачки був повідомлений про час та місце слухання справи телефонограмою.

У зв`язку з неявкою сторін розгляд справи було відкладено на 13 год 30 хв 13 листопада 2023 року.

Жодних дій, спрямованих на участь у справі представник позивачки ОСОБА_6 не вживав. Про причини своєї неявки у судові засідання не повідомляв. Станом відомого йому судового провадження не цікавився.

За таких обставин доводи апелянта про порушення його прав, зокрема щодо доручення до справи письмових доказів, збільшення чи зменшення позовних вимог, зміни предмету позову, заявлення клопотання про виклик свідків, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки жодних намірів представника позивачки на вчинення таких дій в суді першої інстанції не вбачається.

Не вживав таких дій представник позивачки і в суді апеляційної інстанції. Не зважаючи на те, що справа була призначена до розгляду у судовому засіданні на 11 годину 28 лютого 2024 року, адвокат Свергунов О.Ю. участі у судовому засіданні не приймав, відповіді на відзив на апеляційну скаргу не подав.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то витрати апелянта за подання апеляційної скарги відносяться за його рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Свергуновим Олегом Юрійовичем залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

---------------------------------

Повну постанову складено 04 березня 2024 року