Справа № 128/1569/23
Провадження № 22-ц/801/415/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 рокуСправа № 128/1569/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Різник Д. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу № 128/1569/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з мансардою, господарськими будівлями та спорудами особистою приватною власністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 4.12.2023 року, ухвалене у складі судді Васильєва Т. Ю. в приміщенні суду в м. Вінниці, повний текст рішення складено 4.12.2023 року, -

в с т а н о в и в :

28.04.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (вх 9660/23) до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку з мансардою, господарськими будівлями та спорудами особистою приватною власністю, в якому, посилаючись на положення пункту 3 частини першої статті 57 СК України, статтю 60 СК України, просив визнати житловий будинок з мансардою, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 160,8 м. кв., житлова площа 60,4 м. кв. особистою приватною власністю позивача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 1.12.2009 року ним було продано за 45000 грн належні йому на праві особистої власності 43/100 частки житлового будинку з прибудовою та відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

29.12.2009 року за кошти, отримані від продажу 43/100 частки вищезазначеного житлового будинку, позивачем було придбано за 9300 грн земельну ділянку, площею 0,0550 га, кадастровий номер :02:003:0171, за адресою: АДРЕСА_1 . Кошти, що залишились у позивача від продажу 43/100 частки вищезазначеного житлового будинку, було вкладено в побудову житлового будинку по АДРЕСА_1 . Та вже у 2010 році позивач завершив будівництво житлового будинку літ. «А», мансарда літ. «мА», веранда літ. «нА», гараж літ. «Б».

11.04.2013 позивач повторно зареєстрував шлюб з відповідачкою. Сімейне життя у подружжя не склалося та згідно з рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23.04.2019 року шлюб між подружжям розірвано. Під час перебування у шлюбі позивач 31.08.2015 року прийняв в експлуатацію побудований ним в період 2009 - 2010 років житловий будинок, з мансардою, господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , та зазначає, що всі об`єкти нерухомого майна були придбані та побудовані виключно за кошти позивача, одержані від продажу частки житлового будинку, що була його особистою власністю, відповідачка коштів у будівництво не вкладала, а лише знаходилась у зареєстрованому шлюбі з позивачем на час прийняття в експлуатацію будинковолодіння в 2015 році, тому збудований житловий будинок є особистою приватною власністю позивача. Однак у зв`язку з презумпцією права спільної сумісної власності подружжя позивач змушений звернутись до суду з позовом.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 4.12.2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано 3.01.2024 року засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу (вх. № 510/24 від 9.01.2024 року), в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції помилково відхилено той факт, що житловий будинок з мансардою, господарськими будівлями та спорудами загальна площа 160,8 м. кв. було побудовано виключно за кошти позивача, одержані від продажу частки житлового будинку, що була його особистою власністю. Відповідач коштів в будівництво не вкладала, а лише знаходилась у зареєстрованому шлюбі з позивачем на час прийняття в експлуатацію будинковолодіння в 2015 році. Суд першої інстанції не бере до уваги, що інвентаризація відбулась ще в 2015 році і на той момент спору між сторонами не існувало, у позивача не було підстав вказувати неправдивий рік забудови.

30.01.2024 року до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх. № 1040) ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , в якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 5.10.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14.12.2007 року по справі № 2-1652 (2007 р.) розірвано. Рішення набрало законної сили 25.12.2007 року.

/а. с. 74/.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 10.04.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції у Вінницькій області, розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано актовим записом за № 19 від 10.04.2013.

/а. с. 84/.

На наступний день після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, сторони повторно зареєстрували шлюб 11.04.2013 року, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23.04.2019 року по справі № 128/529/19 розірвано. У шлюбі в сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2

/а. с. 18, 19/.

Згідно копії договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 1.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ценделіною О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1595, ОСОБА_1 продав за 45000 грн 43/100 частки житлового будинку з прибудовами та відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Вказана частка житлового будинку належала йому на підставі договору купівлі-продажу частки жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою В.О. 29.10.2008 року за реєстром № 1831

/а. с. 9/.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 2850, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_1 придбав за 9300 грн земельну ділянку площею 0,0550 га, кадастровий номер :02:003:0171, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Згідно п. 17 вказаного договору, укладання договору проводиться за нотаріально посвідченою згодою дружини покупця ОСОБА_2

/а. с. 10 11/.

Згідно копії державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 987731, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий № 2850 від 29.12.2009 року, є власником земельної ділянки площею 0,0550 га, кадастровий номер :02:003:0171, розташована за адресою: АДРЕСА_1

/а. с. 12/.

Відділом містобудування та архітектури Вінницької райдержадміністрації Вінницької області у 2008 році було видано будівельний паспорт № НОМЕР_2 на забудову земельної ділянки забудовнику ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 . Так, ОСОБА_7 дозволено будівництво двоповерхового житлового будинку за проектом індивідуальних та господарських споруд, згідно з планом забудови на земельній ділянці в АДРЕСА_1 , на підставі рішення Стрижавської селищної ради від 14.02.2008 № 72

/а. с. 13 16/.

Відповідно до копії довідки Вінницького ВП КП «ВООБТІ» № 10 від 27.02.2023 року, згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 3602 (3489), станом на 31.12.2012 року реєстрація права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» не проводилась. 5.03.2015 року КП «ВООБТІ» проведена технічна інвентаризація зазначеного вище об`єкта нерухомого майна по замовленню від ОСОБА_1 . Згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 3602 (3489), житловий будинок літ. «А», мансарда літ. «м/А», веранда літ. «н/А», гараж літ. «Б» побудовані у 2010 році та введені в експлуатацію на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області 12.08.2015 року, № ВН 19

/а. с. 17/.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.08.2015 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, з мансардою, господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , загальна площа 160,8 кв.м., житлова 60, 4 кв.м. /а. с. 20 зі звороту/.

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.08.2015 року, право приватної власності ОСОБА_1 на житловий будинок, з мансардою, господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,055 га, кадастровий номер :02:003:0171, було зареєстровано 31.08.2015 року на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 , виданого 31.08.2015 року.

/а. с. 20/.

Згідно копії консультаційного висновку Вінницької торгово-промислової палати про оціночну вартість об`єкта нерухомості № ІК-9 від 12.04.2023 року, оціночна вартість житлового будинку, з мансардою, господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 становить 1760750 грн.

/а. с. 21/

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 3602 на будинок АДРЕСА_1 , первинна інвентаризація спірного майна була проведена в 2015 році на підставі договору № 1412 від 04.03.2015 року, укладеного між КП «ВООБТІ» та ОСОБА_1 , балансова та інвентаризаційна вартість була встановлена в сумі 634792 грн. Вказаний будинок був зведений самочинно та в подальшому штамп «будинок зведено самочинно» скасовано на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області 12.08.2015 року № ВН 119. Згідно результатів технічного обстеження житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, рік побудови житлового будинку літ. «А», мансарди літ. «м/А», веранди літ. «н/а», гаража літ. «Б» зазначено «2011». Відповідно до копії Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка заповнена ОСОБА_1 03.08.2015 року, ним зазначено початок будівництва квітень 2009 року та закінчення будівництва грудень 2010 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими, а тому правових підстав для їх задоволення немає.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (стаття 68 СК України).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Цими процесуальними нормами передбачено, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 5.10.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14.12.2007 року по справі № 2-1652 (2007 р.) розірвано. Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 10.04.2013 року ВДРАЦС реєстраційної служби ВРУЮ у Вінницькій області, розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано актовим записом за № 19 від 10.04.2013 року /а. с. 84/.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14.12.2007 року по справі № 2-1652 (2007 р.) про розірвання шлюбу між сторонами набуло чинності 25.12.2007 року, отже висновок суду першої інстанції, що шлюб між сторонами є припиненим з дня набрання рішення суду законної сили, узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 20.01.2021 року по справі № 2-7539/08, який враховується судом відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

29.12.2009 року позивач придбав відповідно до копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 2850, за 9300 грн земельну ділянку площею 0,0550 га, кадастровий номер :02:003:0171, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Згідно п. 17 вказаного договору, укладання договору проводиться за нотаріально посвідченою згодою дружини покупця ОСОБА_2

11.04.2013 року між сторонами повторно зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23.04.2019 року по справі № 128/529/19 розірвано.

Звертаючись до суду, позивач зазначив фактичною підставою позовних вимог те, що ним здійснено будівництво спірного житлового будинку у 2010-2011 роках за особисті кошти, які він отримав від продажу частки іншого житлового будинку належного йому на праві особистої власності (договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 1.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ценделіною О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1595), в період коли він не перебував у шлюбі з відповідачкою, а тому він здійснив будівництво житлового будинку за особисті кошти, відтак зазначений будинок є його особистою приватною власністю.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).

Із комплексного аналізу Цивільного кодексу України, законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності» випливає, що особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права.

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття речових прав на нерухоме майно (постанова Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18).

До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва, однак це правило застосовується лише при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва (постанова Верховного Суду від 21.03.2019 року у справі № 909/175/18).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). (Постанова ВП ВС від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19 (№ в ЄДРСР 110255611)).

Відповідно до копії довідки Вінницького ВП КП «ВООБТІ» № 10 від 27.02.2023 року згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 3602 (3489), житловий будинок літ. «А», мансарда літ. «м/А», веранда літ. «н/А», гараж літ. «Б» введено в експлуатацію на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області 12.08.2015 року № ВН 19 /а. с. 17/.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.08.2015 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, з мансардою, господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , загальна площа 160,8 кв. м., житлова 60, 4 кв. м. /а. с. 20 зі звороту/.

Тобто право власності на спірний житловий будинок набуто позивачем (у 2015 році) в період повторного шлюбу між сторонами.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про достатність наданих ним доказів, які підтверджують його особисту фінансову можливість для будівництва спірного будинку.

Так, зміст договору про купівлю-продаж частки житлового будинку від 01.12.2009 року спростовує покази апелянта про продаж частки будинку разом із земельною ділянкою, що суттєво впливало на вартість предмету продажу, оскільки, як вбачається з договору, земельна ділянка, на якій розташована частка житлового будинку не була приватизована і Державний акт на право власності на земельну ділянку не видавався.

З огляду на відсутність в матеріалах справи інших доказів, підтверджуючих понесених позивачем затрат на будівництво спірного будинку; наявності у нього інших джерел доходу, крім залишку коштів від продажу частини будинку по АДРЕСА_2 , а також з порівняльним урахуванням вартості 43/100 частки житлового будинку (загальна площа 73 кв.м. ) 45 000 грн. із вартістю будівництва нового будинку площею 160, 8 кв. м. 35 700 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність реальної можливості у позивача збудувати будинок за власні кошти, що залишилися у нього після продажу частини будинку та купівлі земельної ділянки. - 35700 грн.

Позивачем також не надано доказів вартості будівництва спірного житлового будинку станом на 2010-2011 роки, при тому, що станом на 2015 рік згідно інвентарної справи, вартість житлового будинку становить 634792 грн /а. с. 3 інвентаризаційна справа/, а вартість такого майна на даний час становить 1760750 грн /а. с. 21/.

За таких обставин позивачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

У 2015 році позивач, як замовник технічної інвентаризації, надавав відомості про рік будівництва спірного житлового будинку, який зазначено як 2011 рік /а. с. 30 інвентаризаційна справа/, та заповнив декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, де зазначив, що будівництво завершилося в грудні 2010 року /а. с. 15, 45, 53 інвентаризаційна справа/, при цьому, як первинна технічна документація, так і декларація про готовність об`єкта до експлуатації, були складені в 2015 році та право власності на спірний житловий будинок набуто позивачем у 2015 році.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що єдиним доказом, на який посилається позивач, про завершення будівництва спірного майна в 2010 році є інвентарна справа, яка містить вказівку про рік будівництва (зазначену позивачем у 2015 році) та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

У разі відсутності у замовника відповідної документації матеріали конструктивних елементів та рік спорудження будинків, допоміжних (господарських) будівель і споруд зазначає замовник, що відображається в абрисі (ескізі) та засвідчується його підписом (п. 2 розділу ІХ Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001, зареєстрованої в МЮ України 10.07.2001, з відповідними змінами (далі Інструкція № 127)).

Матеріали конструктивних елементів та рік побудови будинків, господарських будівель і споруд вказує замовник, що відображається в абрисі (ескізі) та засвідчується його підписом (абзац 17 розділу 10 Інструкції № 127 в редакції, чинній на час здійснення первинної інвентаризації нерухомого майна в 2015 році).

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що жодної будівельної документації, яка підтверджує здійснення та завершення будівельних робіт саме в 2010 чи в 2011 році, доказів здійснення витрат на будівництво житлового будинку, позивачем суду не надано, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Заслуговує на увагу також та обставина, що згідно наданої позивачем копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.12.2009 року, за яким позивачем було придбано земельну ділянку, на якій в подальшому було збудовано спірний житловий будинок, укладення вказаного договору було проведено за нотаріально посвідченою згодою відповідачки, яка зазначена як дружина покупця ОСОБА_2 , тобто укладаючи зазначений договір позивач засвідчив, що на час придбання земельної ділянки, на якій в подальшому збудовано житловий будинок, вважав відповідачку своєю дружиною. При тому, що рішення суду про розірвання шлюбу між ними в 2007 році було зареєстровано лише в 2013 році за день до укладення повторного шлюбу між ними ж.

У відзиві на апеляційну скаргу представником відповідача зазначається про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки шлюбні відносини між сторонами фактично не припинилися, вони проживали разом, вели спільне господарство, також відповідач не зверталась до органів РАЦС про внесення відомостей щодо розірвання шлюбу на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14.12.2007 року. Також зазначається про те, що спірний житловий будинок побудовано під час шлюбу за грошові кошти, які належали подружжю /а. с. 121, 122 зворот/.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

З огляду на встановлені у справі обставини, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та ґрунтуються на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 4.12.2023 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 04.03.2024 року.