ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1299/24 Справа № 205/3812/23 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т.П. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року у цивільній справі номер 205/3812/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , який 13 травня 2016 року склав заповіт та заповів їй все своє майно, у тому числі і належне йому домоволодіння АДРЕСА_1 . Зазначає, що 7/9 часток вказаного домоволодіння належало ОСОБА_3 на підставі мирової угоди від 05 травня 2004 року, затвердженої Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, зареєстрованої в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 18 серпня 2004 року КП «ДМБТІ» ДОР, а 2/9 частки належало ОСОБА_2 , яка є рідною сестрою ОСОБА_3 . Посилається на те, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2009 року було визнано мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо сплати ОСОБА_3 компенсації ОСОБА_2 за 2/9 частки спірного домоволодіння в розмірі 70820 грн, після отримання яких ОСОБА_2 відмовляється від належних їй 2/9 частки домоволодіння на користь ОСОБА_3 . Вказує, що ОСОБА_3 повністю розрахувався з відповідачем у строки, зазначені в ухвалі суду і сплатив 50000,00 грн до 30 травня 2009 року, а 20820 грн до 30 вересня 2009 року, шляхом перерахування коштів через АТ «Ощадбанк», і претензій у відповідачки не було. Проте, що постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 2/9 частки у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу.

Позивачка просила суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 2/9 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку А-1 житловою площею 29,3 кв.м, загальною площею 63,4 кв.м, літної кухні літ. Б, сараю літ. В, вбиральні літ. Г, навісів літ. Д, Е, споруд №1-6, І.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним.

Суд при розгляді справи в порядку витребування доказів направляв запит до АТ «Ощадбанк», але була надана відповідь, що інформація за станом до 01.01.2018 року не збереглася. Таким чином, відсутність інформації з АТ «Ощадбанк» щодо переказу коштів чоловіком позивачки не спростовує її доводів щодо розрахунку ОСОБА_3 з ОСОБА_4

ОСОБА_3 сплатив грошові кошти ОСОБА_2 . Це підтверджується тим, що згідно з законом ухвала суду про затвердження мирової угоди має силу судового рішення і в разі її невиконання сторона має право отримати виконавчий документ та надати його виконавчій службі на примусове виконання. Матеріали цивільної справи №2-167/09 не містять відомостей щодо видачі виконавчого листа ОСОБА_2 , що свідчить, на думку позивачки, про те, що ухвала суду була виконана ОСОБА_3 в частині передачі грошових коштів.

Дії ОСОБА_2 , яка не отримала в суді виконавчий документ для примусового виконання ухвали суду, протягом 12 років до смерті чоловіка позивачки свідчать, що вона не мала до нього жодних претензій, не вважала себе співвласником будинку, а свідчать про те, що розрахунок з нею був проведений в повному обсязі.

Передача грошових коштів згідно з ухвалою про визнання мирової угоди не вимагає відмови ОСОБА_2 в якійсь формі від права власності на 2/9 частини житлового будинку. Розрахунок за частку у праві власності автоматично тягне за собою припинення права власності на цю частку за ОСОБА_2 .

Допитані в судовому засіданні свідки також підтвердили, що чоловік позивачки ОСОБА_3 розрахувався з ОСОБА_2 .

Тому позивачка вважає, що суду було надано достатньо доказів для того, щоб дати їм належну правову оцінку, та визнати за нею право власності.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Маркело В.О. доводи апеляційної скарги підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України, про що свідчить отримання нею рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 213).

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В.. в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до ст. 128, 130 ЦПК України (а.с. 210).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідачки та третьої особи.

Заслухавши суддю доповідача, позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення

суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 19 листопада 2004 року, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_6 » (а.с. 6).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2004 року у справі №2-134/04г затверджена мирова угода між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання права власності на домоволодіння, розподілу в натурі домоволодіння і виділу в натурі частини домоволодіння, відповідно до умов якої, зокрема, визнано право власності на: 7/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом від 04 квітня 1996 року після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; на 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом від 19 травня 2000 року, після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9-14).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2009 року у справі №2-167/09р затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за якою: ОСОБА_3 зобов`язується виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за належні їй 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у розмірі 70820 грн, а виплату вказаних коштів ОСОБА_3 здійснює в два етапи: 50000 грн в термін до 30 травня 2009 року; 20820 грн в термін до 30 вересня 2009 року; ОСОБА_2 зобов`язується прийняти в установлений термін грошову компенсацію від ОСОБА_3 за належні їй 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в сумі 70820 грн; після повного розрахунку між сторонами і отримання грошової компенсації ОСОБА_2 відмовляється від належної їй 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 (а.с. 47-48).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 10 листопада 2021 року Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №2348 (а.с. 7).

Також матеріали справи містять заповіт ОСОБА_3 , яким він робить розпорядження на випадок його смерті, що все належне йому рухоме та нерухоме майно, та все те, на що він за законом на день його смерті матиме право заповідає ОСОБА_1 , який 13 травня 2016 року посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. і зареєстровано в реєстрі за №490 (а.с. 76).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 вересня 2022 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрованому в реєстрі за №2908, ОСОБА_1 , як спадкоємцю зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 , належить 7/9 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28).

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права

власності №311223790, сформованого 29 вересня 2022 року вбачається, що 7/9 часток домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровані за ОСОБА_1 (а.с. 30).

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та склав на її ім`я заповіт, посвідчений 13 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. за реєстровим №490, на спадкове майно, що складається з 2/9 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , але постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 29 вересня 2022 року приватним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через ненадання жодного правовстановлюючого документу на 2/9 частини зазначеного житлового будинку (а.с. 31).

З відповіді №46/12-11/33423/2023/БТ від 07 липня 2023 року АТ «Ощадбанк» щодо інформації про наявність або відсутність факту переведення у 2009 році або пізніше грошового переказу, який здійснено ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , вбачається, що інформацію до 01 січня 2018 року надати неможливо через закінчення строків зберігання (а.с. 155).

З наявної інформації КП «ДМБТІ» ДМР №10577 від 11 серпня 2021 року видно, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 , містяться відомості про право власності на 7/9 частин вказаного домоволодіння за ОСОБА_3 на підставі мирової угоди від 05 травня 2004 року, затвердженої Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №7087597, а на 2/9 частини за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05 червня 1991 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-2341, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу №545 за реєстровим №66. Також зазначено, що в матеріалах справи міститься мирова угода від 05 травня 2004 року, яка затверджена Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, якою визнано право власності за ОСОБА_2 на 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , але реєстрація станом на 31 грудня 2012 року в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась (а.с. 93).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 325 ЦК У країни суб`єктами приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що

належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Статтею 208 ЦПК України передбачено, що виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» №1952-IV (в редакції, що діяла на час укладення мирової угоди) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) речові права на чуже нерухоме майно:

а) право володіння;

б) право користування (сервітут);

в) право постійного користування земельною ділянкою;

г) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

ґ) право забудови земельної ділянки (суперфіцій);

д) право користування нерухомим майном строком більш як один рік.

Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації згідно з цим Законом;

3) обмеження речових прав.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2004 року у справі №2-134/04г затверджена мирова угода між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про визнання права власності на домоволодіння, розподілу в натурі домоволодіння і виділу в натурі частини домоволодіння, відповідно до умов якої, зокрема, визнано право власності на: 7/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом від 04 квітня 1996 року, після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом від 19 травня 2000 року, після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2009 року у справі №2-167/09р затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за якою: ОСОБА_3 зобов`язується виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за належні їй 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у розмірі 70820 грн, виплату вказаних коштів ОСОБА_3 здійснює в два етапи: 50000 грн в термін до 30 травня 2009 року; 20820 грн в термін до 30 вересня 2009 року; ОСОБА_2 зобов`язується прийняти в установлений термін грошову компенсацію від ОСОБА_3 за належні їй 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в сумі 70820 грн; після повного розрахунку між сторонами і отримання грошової компенсації ОСОБА_2 відмовляється від належної їй 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 .

З наявної інформації КП «ДМБТІ» ДМР №10577 від 11 серпня 2021 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 , містяться відомості про право власності на 7/9 частини вказаного домоволодіння за ОСОБА_3 на підставі мирової угоди від 05 травня 2004 року, затвердженої Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №7087597, а також на 2/9 частини за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05 червня 1991 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-2341, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР та записане в реєстрову книгу №545 за реєстровим №66. В матеріалах інвентаризаційної справи також міститься мирова угода від 05 травня 2004 року, яка затверджена Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, якою визнано право власності за ОСОБА_2 на 2/9 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , але реєстрація станом на 31 грудня 2012 року в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась.

З огляду на наведене, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 набув за життя права власності на 2/9 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .

Докази (копії витягів з «ВП-спецпідрозділ») на підтвердження повного розрахунку між померлим ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_10 , які надані суду апеляційної інстанції, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України позивачка не надала докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Доводи апеляційної скарги щодо набуття померлим ОСОБА_3 права власності на спірну частину домоволодіння апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Враховуючи обставини справи, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_3 за життя не набув право власності на спірну частину нерухомого майна.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати позивачки по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Судді: