Справа № 643/8263/21
Провадження № 2/643/186/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2024 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Харченко А.М.

за участю секретаря Іщенко Ю.Д.

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвоката Кошарновської С.Л.

представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвоката Беспалої Т.С.,

розглянувши в відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя

в с т а н о в и в:

12.05.2021 ОСОБА_1 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованої за ОСОБА_2 ; залишити 1/2 частину зазначеної квартири у власності ОСОБА_2 ; в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину легкового автомобіля CHEVROLET AVEO, сірого кольору, 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , державний № НОМЕР_2 ; залишити 1/2 частину зазначеного автомобіля у власності ОСОБА_2 . В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що 26 січня 2013 року між сторонами зареєстровано шлюбні відносини. Від шлюбу сторони мають двох дітей: неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 19 липня 2013 року подружжям за сімейні кошти для постійного проживання була придбана трикімнатна квартира, загальною площею 68,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на зазначену квартиру згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу було оформлено на дружину позивача ОСОБА_2 . 10.08.2019 року подружжям для сімейних потреб за сімейні кошти було придбано легковий автомобіль CHEVROLET AVEO, сірого кольору, 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , державний № НОМЕР_2 . Право власності на зазначений автомобіль було оформлено на дружину позивача ОСОБА_2 . Добровільної згоди на поділ майна подружжя не досягло (т.1 а.с.2-3).

Ухвалою суду від 17.05.2021 (суддя Мельникова І.Д.) відкрите провадження за позовною заявою.

01.07.2021 ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В обгрунтування свого зустрічного позову позивач зазначила, що з 26 січня 2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 19 липня 2013 року вони придбали трикімнатну квартиру, загальною площею 68.5 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 . Також, 10.08.2019 був придбаний легковий автомобіль CHEVROLET AVEO, сірого кольору, 2011 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , державний № НОМЕР_2 , право власності на який було оформлене на позивача за зустрічним позовом. В шлюбі у сторін народилися двоє малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та проживають у вищевказаній квартирі. Останні роки відповідач категорично відмовився брати участь у моральному та фінансовому забезпеченні оздоровлення, навчання, лікування дітей та їх розвитку. Всі витрати та турботи щодо дітей повністю проводить позивач за зустрічним позовом та її батьки. На початку 2012 року її рідний брат ОСОБА_4 позичив у неї 22000 доларів США для розвитку свого бізнесу і повернув кошти перед весіллям сторін на початку 2013 року. Вказані кошти були вкладені разом з іншими коштами в купівлю спірної квартири (т.1 а.с.186-188).

Ухвалою суду від 27.01.2022 зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 04 квітня 2023 року цивільна справа прийнята до провадження.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 травня 2023 року цивільна справа передана на розгляд до Московського районного суду м. Харкова.

Згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023, справу передано на розгляд судді Харченко А.М.

Ухвалою судді від 23.06.2023 року справа прийнята до провадження та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

30.01.2024, 07.02.2024 представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Беспала Т.С. уточнила позовні вимоги за зустрічним позовом, в яких просив поділити спільно нажите майно наступним чином: виділити сторонам по 1/2 спірної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язати позивача за первісним позовом сплатити 74000 грн. від вартості спірного автомобіля CHEVROLET AVEO, сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 . При цьому автомобіль залишити у власності ОСОБА_1 .

В підготовчому судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 адвокат Кошарновська С.Л. позовні вимоги позивача за зустрічним позовом визнала у повному обсязі.

В підготовчому судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 адвокат Беспала Т.С. позовні вимоги позивача за зустрічним позовом підтримала у повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема визнання позову, проводиться в порядку, визначеному ст. 206 ЦПК України.

Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 26 січня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 59, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб (т.1 а.с.4).

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.5, 6).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.07.2013, трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 68,5 кв.м, житловою площею 40,1 кв.м, зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кошель Т.В. 19 липня 2013 року, зареєстровано в реєстрі за № 4153 (т.1 а.с. 8-9, 10).

Частиною першою статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Частиною першою статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, суд вважає, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з вимогами ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 належить кожному по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Підстав для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч.2 та 3 ст. 70 СК України, суд не знаходить.

З Договору комісії № 6827/19/003517 від 10.08.2019, копія якого знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що в період шлюбу сторони придбали автомобіль марки CHEVROLET AVEO, сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ОСОБА_2 (т.1 а.с. 168-169, 13).

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, зазначений автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з вимогами ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до вимог ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) «[…] суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду».

Зазначений висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Позивачка звернулася до суду з метою поділу неподільної речі - автомобіля, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачем. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачила відмову від її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідача грошової компенсації за цю частку. Спору про поділ іншого автомобіля - «Skoda Oktavia» - у сторін немає, бо відповідач ним користується на підставі довіреності. Позивачка вказала про це у відповіді на відзив на позовну заяву від 30 грудня 2020 року (а. с. 108 - 110) та під час судового засідання 22 березня 2021 року (а. с.140; файл 0403; час: 00:07:40 - 00:08:50). Відповідач не заперечував. Відомості про наявність у сторін інших спорів щодо поділу набутого у шлюбі спільного сумісного майна відсутні. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає можливим ефективний захист прав позивачки у межах цієї справи.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Позивачка не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона навпаки дала згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Велика Палата Верховного Суду вважає неприйнятним аргумент позивачки про безпідставне неврахування судом апеляційної інстанції акта виконаних робіт № 50715-А від 12 січня 2021 року, що нібито засвідчує платоспроможність відповідача. Така платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Тому хибним є висновок апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. За обставин цієї справи дисбаланс останніх виник якраз унаслідок того, що апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог про виділення автомобіля у власність відповідача та стягнення з останнього на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на це майно.

Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що таке стягнення призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції), зокрема внаслідок нібито примусового набуття права власності на автомобіль і відсутності згоди на виплату компенсації позивачці. Відповідач є власником цієї речі як такої, яку він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судувід 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Позивачка у касаційній скарзі вказала, що апеляційний суд вирішив спір без урахування висновку щодо застосування норм права, сформульованого у подібних правовідносинах Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16. На думку відповідача, обставини тієї справи є нерелевантними до обставин справи № 209/3085/20. Велика Палата Верховного Суду з відповідачем не погоджується:

Подібність спірних правовідносин у справах можливо визначити за допомогою трьох критеріїв. З-поміж них змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а суб`єктний і об`єктний - додатковими. Останні два критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 26-27, 30, 97-98)).

У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.

За змістом (правами й обов`язками щодо поділу неподільної речі шляхом присудження позивачеві компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя на цю річ і її виділення відповідачеві), одним із об`єктів (неподільною річчю, поділу якої стосується спір) і суб`єктами (особами, які набули у власність це майно, перебуваючи у шлюбі) спірні правовідносини у справі № 347/955/16 є подібними до спірних правовідносин у справі № 209/3085/20. Тому в останній суд першої інстанції правильно врахував висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові у першій справі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 6 жовтня 2021 року просив Велику Палату Верховного Суду відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15. У тій справі Верховний Суд України виснував, що у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток, то треба визначити ідеальні частки співвласників у цьому майні без його реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності.

Аналогічний підхід застосував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15:

За обставинами тієї справи у подружжя виник спір щодо поділу набутих у шлюбі квартири, автомобіля та житлового будинку. Позивачка за первісним позовом просила, зокрема, виділити у власність відповідача автомобіль та стягнути на її користь компенсацію у розмірі 1/2 його вартості.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду щодо вказаної вимоги залишив без змін рішення суду першої інстанції про визначення ідеальних часток подружжя у цьому майні без його реального поділу, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок суду згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду урахував висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16. За її обставинами спір у подружжя виник щодо поділу набутих у шлюбі предметів домашньої обстановки та вжитку, автомобіля та заборгованості за кредитом. Позивачка за первісним позовом просила, зокрема, виділити їй у власність автомобіль та стягнути з неї компенсацію у розмірі 1/4 його вартості, а відповідач за первісним позовом у зустрічному просив залишити автомобіль у спільній частковій власності сторін. Верховний Суд України виснував, що у разі, коли один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.

Крім того, у відзиві на касаційну скаргу відповідач стверджував про правильність застосування судом апеляційної інстанції сформульованого у постанові від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що, вирішуючи справу про виділ у натурі частки жилого будинку, що є спільною частковою власністю, якщо такий виділ неможливий, присудження компенсації позивачеві за його частку у спільній частковій власності допускається за наявності доказів, що відповідач спроможний таку компенсацію виплатити, і ця виплата не становитиме для нього надмірний тягар:

За обставинами тієї справи позивач просив виділити його ідеальну частку у спільній частковій власності на квартиру та стягнути з іншого співвласника, з якою у тій квартирі проживали малолітні діти, грошову компенсацію за цю частку. Відповідачка ж просила визначити порядок користування квартирою. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, керуючись зокрема висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 про застосування приписів статей 358, 364 та 365 ЦК України, залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, які відмовили у задоволенні первісного позову про стягнення компенсації вартості частки у квартирі та задовольнили зустрічний позов про визначення порядку користування квартирою.

Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники-відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

З огляду на припис частини третьої статті 370 ЦК України спірні правовідносини щодо поділу неподільного об`єкта спільної часткової власності у справі № 371/1369/15-ц (стягнення на користь позивача компенсації за його частку у такому об`єкті та виділення її іншому співвласникові-відповідачеві) та щодо поділу неподільного об`єкта спільної сумісної власності у справі № 209/3085/20 (стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на неподільну річ і виділення останньої іншому співвласникові-відповідачеві) є подібними за змістом (права й обов`язки, урегульовані, зокрема, частиною другою статті 364 ЦК України) і за об`єктом (неподільна річ, поділу якої стосується спір). Цього достатньо, щоби відповідач міг допускати застосовність у справі № 209/3085/20 сформульованого у постанові від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про можливість присудження позивачеві компенсації за його частку у спільній частковій власності за наявності доказів, що відповідач спроможний таку компенсацію виплатити, і що ця виплата не буде для нього надмірним тягарем.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що від висновків, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц слід відступити так, як вказано далі.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду України лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43 - 45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44, 45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44, 45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 9 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58, 59), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 9 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 41), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (пункт 29), від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (пункт 32) та у справі № 487/8206/18 (пункт 95), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.19), від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 2 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 9 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 49)).

Велика Палата Верховного Суду вище виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вище констатувала помилковість висновку апеляційного суду про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар. У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

З огляду на викладене задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України Велика Палата Верховного Суду відступає: від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток;

від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування частини другої статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц (пункт 88), від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 93), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 27.3), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 49), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 43), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 43), від 9 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 44), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (пункт 31), від 8 червня 2021 року у справі № 487/8206/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.20), від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 40), від 2 листопада 2021 року у справі № 917/1338/18 (пункт 92), від 9 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (пункт 36)).

Підстави для відступу від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16, відсутні. Цей висновок (який Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду згадав у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15) стосується інших обставин, ніж у справі № 209/3085/20, а саме ситуації, коли позивач просить виділити йому у власність автомобіль і стягнути з нього на користь відповідача компенсацію вартості частки останнього у праві спільної сумісної власності на цю неподільну річ.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що визнання представниками сторін первісних та зустрічних позовних вимог не суперечить закону, не порушує прав третіх осіб та може бути прийняте судом.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 200, 206, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 68.50 кв.м, в порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальна площа квартири становить 68.50 кв.м, в порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки CHEVROLET AVEO, сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузову НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , рахунок НОМЕР_3 , IBAN НОМЕР_4 , банк одержувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Київ, Україна, РНОКПП одержувача НОМЕР_5 , призначення платежу: поповнення рахунку ОСОБА_2 , грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки CHEVROLET AVEO, сірого кольору, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 в сумі 74000 (сімдесят чотири тисячі) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде складений протягом десяти днів.

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження місто Харків, РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження село Сари, Гадяцького району, Полтавської області, РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Харченко А.М.