КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 753/3275/23 Головуючий у 1 інстанції: Сирбул О.Ф.
провадження №22-ц/824/2159/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом Керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, свідоцтва про право власності, витребування майна, -

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року позивач керівник Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що Дарницької окружною прокуратурою міста Києва в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №000106 від 09.09.2022 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.

В ході досудового розслідування встановлено, що 30.12.2005 року між заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником Головного управління житлового забезпечення ОСОБА_3 та головою Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_4 укладено акт №743, згідно якого у розпорядження адміністрації перейшло 5 квартир, у тому числі квартира АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації № 660 від 27.06.2007 року новозбудованому житловому будинку на ділянці АДРЕСА_3 . На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №1395 від 16.10.2006 року ОСОБА_5 видано ордер №003446 серії Б на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 34,92 кв.м.

Вказував, що між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду (наймодавцем) та ОСОБА_5 (наймачем) 12.09.2007 року укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, предметом якого є надання наймодавцем наймачу і члену її сім`ї - сину ОСОБА_6 у безстрокове користування вищевказаної квартири. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим наймачем квартири за раніше укладеним договором визнано її сина ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 у справі

№753/12080/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до Київської міської ради, Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання членом сім`ї наймача квартири та визнання наймачем квартири. Визнано за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням - двокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 12.01.2021 року відкрито касаційне провадження у справі №753/12080/18. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання Київської міської ради про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 25.11.2022 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Разом з тим, згідно наказу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» №14 від 10.03.2021 року «Про зміну договору найму жилого приміщення» переведено особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 у зв`язку зі смертю попереднього наймача ОСОБА_6 , а також на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва

№753/12080/18 від 28.10.2019 року.

В подальшому, представник ОСОБА_2 18.08.2021 року звернулася до Управління (центр) надання адміністративних послуг Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації щодо приватизації вказаної вище квартири, долучивши до заяви в тому числі рішення суду у справі №753/12080/18.

Наказом відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації №58454 від 27.08.2021 року «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 » прохання наймача ОСОБА_2 щодо приватизації квартири задоволено та передано квартиру АДРЕСА_1 останній у приватну власність. На підставі даного наказу Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 27.08.2021 ОСОБА_2 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 21.10.2021 року ОСОБА_2 відчужила дану квартиру ОСОБА_8 .

В подальшому, ОСОБА_8 05.11.2021 року уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу № 10284 даної квартири.

Водночас, постановою Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 753/12080/18 задоволено касаційну скаргу Київської міської ради, рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 28.10.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25.11.2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

На підставі вищевикладеного просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 58454 від 27.08.2021 року, яким задоволено прохання ОСОБА_2 та передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2 ; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 27.08.2021, виконане на бланку СТЕ 073649, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 72,2 кв. м. на праві приватної власності належить ОСОБА_2 ; витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 58454 від 27.08.2021 року, яким задоволено прохання ОСОБА_2 та передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2 .

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 27.08.2021 року, виконане на бланку СТЕ 073649, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 72,2 кв.м, на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скарга обґрунтована тим, що керівником Дарницької окружної прокуратури міста Києва при зверненні з позовом до суду не зазначено причин неможливості здійснення позивачем, який є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів у судовому порядку та не надано доказів того, що Київська міська рада не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави та звертатись до суду з відповідним позовом до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, свідоцтва про право власності, витребування майна.

Обставин, які б були підставою для висновку про невиконання або неналежне виконання Київської міської ради , яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади, матеріали справи не містять.

В даному конкретному випадку прокурором при зверненні до суду з позовом не доведено існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази відповідно до вимог процесуального закону (внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо.

Отже, висновок Дарницького районного суду м. Києва про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Представник позивача подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказував, що при подачі позову прокурором вірно визначено орган, уповноважений здійснювати функції держави у зазначених правовідносинах, обґрунтовано в чому полягають порушення інтересів держави та необхідність їх захисту, а також належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва, на підтвердження чого надані відповідні докази.

Задоволення позову прокурора надасть змогу територіальній громаді міста Києва реалізувати свій законний інтерес, а саме: витребувати на свою користь спірну квартиру, яка вибула з її власності в результаті виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 25.11.2020 у справі

№ 753/12080/18, які скасовані постановою Верховного Суду від 01.12.2021 року.

При цьому, повернувши це нерухоме майно у комунальну власність, територіальна громада зможе використовувати його в інтересах мешканців столиці, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересам громади та інтересами відповідача - ОСОБА_1 , а тому втручання у його право власності не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

ОСОБА_1 проявивши розумну обачність, міг поцікавитися, чому квартира відчужується вдруге менше ніж за 1 місяць з дати первинної реєстрації ( ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру 20.10.2021 року, а 21.10.2021 року подарувала її ОСОБА_8 , який 05.11.2021 року продав її ОСОБА_1 ), що очевидно повинно було викликати у нього обґрунтований сумнів у законності такої реєстрації та свідчить про нерозумне здійснення ОСОБА_1 права при придбанні спірного майна.

Отже, у даному випадку відчуження спірного нерухомого майна відбулось не внаслідок незаконних дій державних органів чи органів місцевого самоврядування, а внаслідок виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 та постанови Київського апеляційного суду від 25.11.2020 року у справі №753/12080/18, які скасовані постановою Верховного Суду від 01.12.2021 року, у зв?язку з чим спірна квартира має бути витребувана у ОСОБА_1 та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а тому відсутнє порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У даному спорі, необхідним та достатнім для повного та ефективного захисту майна територіальної громади міста Києва є визнання незаконними та скасування наказу №58454 від 27.08.2021 року і свідоцтва про право власності СТЕ 073649 від 27.08.2021 року та витребування від ОСОБА_1 спірної квартири на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

За вказаних обставин, такий спосіб захисту гарантує припинення порушення права власності позивача та забезпечить власнику спірної квартири - Київраді вчиняти дії, пов?язані із правомочностями дійсного власника.

Враховуючи вищевикладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.10.2023 року у справі №753/3275/23 винесене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, а тому є законним та не підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави, визначені ч.1 ст.388 ЦК України для витребування спірного майна від добросовісного набувача ОСОБА_1 .

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі ст.6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавці органи. Частиною 1 ст.18 вказаного Закону передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні. За змістом ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, зокрема, законності, поєднання місцевих і державних інтересів, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування. 3 аналізу вказаних норм законодавства вбачається, що державою гарантується належне функціонування місцевого самоврядування, матеріальною основою якого є, у тому числі, нерухоме майно, правомочності власника щодо якого від імені територіальної громади виконує відповідна рада. Тобто економічні інтереси держави полягають також і в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю.

У даному випадку мала місце необхідність невідкладного захисту інтересів держави, оскільки спір у справі стосується комунального майна, яке незаконно вибуло з комунальної власності.

Київська міська рада, як власник, зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення права власності територіальної громади - невідкладно реагувати.

Згідно матеріалів справи Дарницькою окружною прокуратурою м. Києва листами від 14 грудня 2022 року за №10.52-46-5256вих-22, від 17 лютого 2023 року за № 46-930вих-23 в порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено Київську міську раду про встановлений факт незаконного вибуття спірного майна з комунальної власності.

За дорученням Київської міської ради Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (лист №056/95/08/24215 від 30 грудня 2022 року) повідомлено, що заходи цивільно-правового характеру в інтересах держави в особі Київської міської ради, спрямовані на витребування спірного майна не вживалися та висловлено прохання вжити такі заходи саме прокурором, пред`явивши до суду відповідний позов.

Київська міська рада, будучи обізнаною про порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, з позовом до суду не звернулась, переклавши свій обов`язок щодо захисту інтересів держави на прокурора.

Зазначена бездіяльність уповноваженого органу призводить до тривалого незаконного володіння спірним комунальним майном та не поновлення інтересів територіальної громади.

Частиною 3 ст.56 ЦПК України закріплено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою.

Згідно з ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування.

Порушення прав територіальної громади, яке ослаблює економічні основи місцевого самоврядування, в цьому випадку становить також і порушення державних інтересів, оскільки обов`язком держави є гарантування належного функціонування місцевого самоврядування, що потребує реагування прокурором у межах наданої Конституцією України компетенції.

Крім того, дотримання всіма суб`єктами права встановленого законодавством порядку відчуження майна, у тому числі комунального, становить інтереси держави.

Таким чином, у даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що всупереч встановленому законодавством порядку, відповідач 3 ( ОСОБА_1 ) набув у володіння нерухоме майно територіальної громади м. Києва, при цьому волі дійсного власника на відчуження цього майна не було, що порушує економічні інтереси територіальної громади столиці.

Так як компетентним органом - Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, що підтверджується долученим до позову листуванням, тому з метою поновлення порушеного права власності територіальної громади м. Києва Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва пред`явлено позов в інтересах держави в особі Київської міської ради.

Київська міська рада, обмежившись повідомленням про необізнаність про порушення прав територіальної громади, інших заходів, спрямованих на повернення незаконно відчуженого майна у комунальну власність, не вживала. Враховуючи це, Дарницькою окружною прокуратурою м.Києва листом у порядку ст.23 Закону України «Про прокуратуру» №46-930вих-23 від 17 лютого 2023 року попередньо, до звернення до суду, повідомлено про це уповноважений суб`єкт владних повноважень, а саме - Київську міську раду.

Отже, прокурором дотримано порядок, передбачений ст.23 Закону України «Про прокуратуру» щодо своєчасного інформування Київської міської ради про виявлені порушення, незаконність відчуження комунального майна, та необхідність вжиття заходів цивільно-правового характеру, спрямованих на захист права власності територіальної громади міста Києва на це майно.

Правова позиція щодо представництва інтересів держави прокурором в суді викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі

№ 912/2385/18 (провадження №12-194гс19).

Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000106 від 09.09.2022 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, встановлено факт незаконного відчуження квартири АДРЕСА_1 , яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва.

У ході досудового розслідування встановлено, що 30.12.2005 року між заступником голови Київської міської державної адміністрації - начальником Головного управління житлового забезпечення ОСОБА_3 та головою Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_4 укладено акт №743, згідно якого у розпорядження адміністрації перейшло 5 квартир, у тому числі квартира АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №660 від 27.06.2007 року новозбудованому житловому будинку на діл. АДРЕСА_3 .

На підставі розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №1395 від 16.10.2006 року ОСОБА_5 видано ордер №003446 серії Б на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , жилою площею 34,92 кв.м.

Між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду (наймодавцем) та ОСОБА_5 (наймачем) 12.09.2007 року укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, предметом якого є надання наймодавцем наймачу і члену її сім`ї - сину ОСОБА_6 у безстрокове користування вищевказаної квартири.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим наймачем квартири за раніше укладеним договором визнано її сина ОСОБА_6 .

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 30.04.2015 року.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 28.10.2019 року у справі

№753/12080/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до Київської міської ради, Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло- Сервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання членом сім`ї наймача квартири та визнання наймачем квартири. Визнано за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням - двокімнатною квартирою за адресою:

АДРЕСА_4 .

Ухвалою Верховного Суду від 12.01.2021 року відкрито касаційне провадження у справі №753/12080/18. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання Київської міської ради про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 25.11.2022 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Разом з тим, згідно наказу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» №14 від 10.03.2021 року «Про зміну договору найму жилого приміщення» переведено особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 , у зв`язку зі смертю попереднього наймача ОСОБА_6 , а також на підставі рішення Дарницького районного суду м.Києва №753/12080/18 від 28.10.2019 року.

В подальшому, представник ОСОБА_2 18.08.2021 року звернулася до Управління (центр) надання адміністративних послуг Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації щодо приватизації вказаної вище квартири, долучивши до заяви в тому числі рішення суду у справі №753/12080/18.

Наказом відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації №58454 від 27.08.2021 року «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 » прохання наймача ОСОБА_2 щодо приватизації квартири задоволено та передано квартиру АДРЕСА_1 останній у приватну власність.

На підставі даного наказу Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації 27.08.2021 року ОСОБА_2 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.10.2021 року внесені відомості про право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №324197750 від 27.02.2023 року встановлено, що ОСОБА_2 за договором дарування від 21.10.2021 року №4026 відчужила дану квартиру ОСОБА_8 , про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. 05.11.2021 року внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В подальшому, ОСОБА_8 05.11.2021 року уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу №10284 даної квартири, про що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. 05.11.2021 року внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Водночас, постановою Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі №753/12080/18 задоволено касаційну скаргу Київської міської ради, рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 28.10.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25.11.2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Факт належності спірної квартири до власності територіальної громади підтверджується актом №743 від 30.12.2005 року, укладеним між Головним управлінням житлового забезпечення та Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією, а також розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №1395 від 16.10.2006 року.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі статтею 5 Житлового кодексу України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Приписами статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

При цьому, відповідно до частин 2, 3 статті 8 цього Закону передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Аналогічний порядок передачі квартир визначений п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №396 від 16.12.2009 року (далі по тексту - Положення).

За п.16 Положення передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» оформлюється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Пунктом 17 Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви.

Згідно з п.23 Положення орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Як вірно зазначив суд, аналіз вказаних норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають особи, які постійно там проживають.

За нормами ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Згідно інформації Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації у спірній квартирі були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_5 - від 27.09.2007 року до 18.06.2009 року; ОСОБА_6 - від 27.09.2007 року до 23.06.2015 року; ОСОБА_2 - від 13.05.2021 року до 23.10.2021 (т.1, а.с.87). На даний час зареєстровані особи у квартирі відсутні.

Реєстрацію ОСОБА_2 у квартирі, внесення змін у договір найму житлового приміщення та приватизацію квартири здійснено на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 року у справі №753/12080/18, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020 року.

КП «Житло-Сервіс» видано наказ №14 від 10.03.2021 року «Про зміну договору найму жилого приміщення» переведено особовий рахунок квартири АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 , у зв`язку зі смертю попереднього наймача ОСОБА_6 .

Наказом відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації №58454 від 27.08.2021 року «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 » прохання наймача ОСОБА_2 щодо приватизації квартири задоволено та передано квартиру АДРЕСА_1 останній у приватну власність, а Відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації 27.08.2021 року ОСОБА_2 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.10.2021 року внесені відомості про право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 (з відкриттям розділу), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог приписів статті 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Нормою статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як убачається з матеріалів справи, постановою Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі №753/12080/18 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25.11.2020 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Згідно зі ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.

За п.9 ч.2 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки ОСОБА_2 стала наймачем квартири на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 року у справі №753/12080/18, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020, та у подальшому здійснила приватизацію спірної квартири, вказане свідчить про відсутність волевиявлення дійсного власника на відчуження майна, оскільки постановою Верховного Суду від 01.12.2021 року вказані судові рішення були скасовані з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 , тому, як вірно вважав суд першої інстанції, позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу Відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації № 58454 від 27.08.2021 року, яким задоволено прохання ОСОБА_2 та передано квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_2 , а також визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 27.08.2021 року, виконане на бланку СТЕ 073649, яким посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 72, 2 кв.м., на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , знайшли своє підтвердження під час розгляду справи та підлягали до задоволення.

Спірна квартира є комунальною власністю, розташована на території міста Києва, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження нею можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади столиці Київською міською радою.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Згідно ч.1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі №6-54цс17.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі-продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої ним у постанові від 17.12.2014 року у справі №6-140цс14, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц; від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16; від 07.11.2018 року у справі №488/6211/14-ц; від 05.12.2018 року у справі №522/2202/15-ц; від 21.08.2019 року у справі №911/3681/17.

Згідно вищенаведеного квартира АДРЕСА_1 підлягала витребуванню від останнього набувача - ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради як дійсного власника майна, оскільки таке майно вибуло з власності територіальної громади міста Києва без її волі, в результаті виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28.10.2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 25.11.2020 року у справі

№ 753/12080/18, які скасовані постановою Верховного Суду від 01.12.2021 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав, визначених ч.1 ст.388 ЦК України, для витребування спірного майна від добросовісного набувача ОСОБА_1 .

За ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР та з огляду на приписи ч.1 ст.9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед інших, зокрема, рішення у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року та інші) напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з ним, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями ст.1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям.

Також, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Тригубенко проти України» від 02 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».

Правова позиція щодо необхідності визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-92цс13.

Витребування спірного майна на користь позивача відповідає критерію законності: витребування із її власності спірного майна здійснюється на підставі ст.388 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судом не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності.

Реєстрація права власності за ОСОБА_1 спірної квартири, яка є об`єктом комунальної власності, фактично позбавляє територіальну громаду можливості володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке є комунальною власністю територіальної громади.

Таким чином, правовідносини, пов`язані з вибуттям об`єкта із комунальної власності, становлять суспільний публічний інтерес.

Звернення ж прокурора з позовом до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яка незаконно вибула з власності територіальної громади.

Отже, з огляду на характер спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не вбачається невідповідності втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майно.

Також, одним із елементів дотримання принципу «справедливого балансу» між «суспільними» і «приватними» інтересами при втручанні у право на мирне володіння майном є надання справедливої та обґрунтованої компенсації.

Те, що ОСОБА_1 набув право власності на спірне майно згідно з договором купівлі-продажу від 05 листопада 2021 року, укладеним між ним та ОСОБА_8 є встановленим.

Таким чином, ОСОБА_1 не позбавлений можливості відновити своє право на підставі ст.661 ЦК України, відповідно до якої у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: