ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3116/24 Справа № 183/7754/22 Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І.Г. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача - Никифоряка Л.П.,

суддів - Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання - Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, про позбавлення батьківських прав, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Височанської селищної ради Харківського району Харківської області, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона з 19 червня 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Від даного шлюбу народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі судового рішення з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини, відповідач своєчасно не сплачував аліменти, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість. За її заявою до поліції були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 164 КК України. Зазначала, що відповідач не цікавиться життям дитини, не приймає участі у житті сина, у його вихованні та матеріальному забезпеченні, його зовсім не цікавлять потреби та інтереси дитини. Відповідач не приходить відвідати дитину, не цікавиться її життям та розвитком.

Посилаючись на те, що відповідач самоусунувся від виховання та утримання своєї дитини, а його відношення до своїх батьківських обов`язків виключає його участь у житті неповнолітньої дитини, позивачка виклала вимогу про позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, виклала вимогу про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовалась тим, що судом першої інстанції зроблено помилкові висновки по суті спору, які не відповідають обставинам справи. Відповідач не надав доказів, що протягом тривалого розгляду даної справи в суді першої інстанції його ставлення до своїх батьківських обов`язків змінилось, тоді як наведені нею факти, а також наявні в матеріалах справи докази, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення батька від виховання дитини, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Відповідач ніяким чином не підтримує дитину, не бере участі у її вихованні,

не провідує сина, не цікавиться його здоров`ям, не піклується про його фізичний і духовний розвиток.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , про що Холодногірським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 10 жовтня 2018 року складено відповідний актовий запис № 744. Батьками дитини записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.5).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області у цивільній справі № 635/8896/20 від 01 квітня 2021 року встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2018 року, який вказаним рішенням суду було розірвано (а.с.6).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області у цивільній справі № 635/5983/20 від 14 грудня 2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 21 вересня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття, а також з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку (а.с.7).

З розрахунку, виданого Основ`янсько-Слобідським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), вбачається, що станом на 01 вересня 2022 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментах складала 12 069,00 грн (а.с.10).

З довідки КЗ «Височанський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу» Височанської селищної ради Харківського району Харківської області за вих. № 186 від 27 вересня 2022 року вбачається, що довідка видана ОСОБА_1 в тому, що вона дійсно займається вихованням свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування хлопчика в дитячому садку ним опікується мати, яка приводить і забирає його з дитячого садка, відвідує батьківські збори, займається розвитком сина, слідкує за здоров`ям та харчуванням дитини. Дитина активна, життєрадісна, доглянута та охайна. Мати завжди приймає активну участь в житті дитини в дитячому садку - святах, розвагах, виставках. Батько хлопчика з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере, жодного разу не з`являвся в дитячому садочку та батьківських зборах, не приймав участі в святах, не цікавився життям та успіхами сина (а.с.14).

З відповіді КНП Південної міської ради «Центр первинної медичної допомоги № 1 Харківського району» за вих. № 407 від 04 жовтня 2022 року щодо надання інформації, вбачається, що адміністрація КПН повідомляє, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на обліку у сімейного лікаря ОСОБА_4 та отримує необхідний йому за віком медичний нагляд. Щодо осіб, які здійснюються контроль за станом здоров`я дитини, супроводжують дитину на планові щеплення та під час планових медичних оглядів, знаходяться поряд з дитиною під час викликів лікаря додому, повідомляють, що КНП «ЦПМД № 1 Харківського району» не володіє даною інформацією, адже вона не є такою, що підлягає обліку (а.с.16).

З відповіді КНП Південної міської ради «Центр первинної медичної допомоги № 1 Харківського району» за вих. № 414 від 12 жовтня 2022 року щодо надання інформації, вбачається, що адміністрація КПН додатково повідомила, що ОСОБА_2 з письмовими запитами з приводу отримання інформації про стан здоров`я свого сина - ОСОБА_3 , до підприємства не звертався. Також повідомлено, що діючими стандартами надання первинної медичної допомоги не передбачено ведення обліку осіб, які супроводжують пацієнтів, тому така інформація на підприємстві не обліковується. Функція лікаря загальної практики - сімейного лікаря полягає у наданні своєчасної та якісної первинної медичної допомоги пацієнтам, веденні медичної документації. У сучасних умовах, з урахуванням надання медичної допомоги у тому числі й тимчасово переміщеним особам, робочий час сімейного лікаря розписаний та тижні наперед. У зв`язку з чим у адміністрації немає достатніх підстав відволікати лікаря загальної практики - сімейного лікаря від виконання своїх посадових обов`язків задля надання письмових пояснень з питань, зазначених у запиті та відомих лише йому особисто (а.с.18).

З акту про фактичне проживання особи від 07 жовтня 2022 року, складеного депутатом Височанської селищної ради Солодчик Д.Л., вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19).

З відповіді на ім`я державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01 листопада 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 з 24 грудня 2020 року працює на підприємстві ТОВ «Таласа Трейд» та з вказаного часу отримує дохід. Однак на адресу товариства постанови про стягнення з стипендії, заробітної плати, пенсії та іншого доходу боржника не надходило. З цієї причини не здійснювалися відрахування з заробітної плати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 (а.с.20).

З копії витягу з ЄРДР № 0000407 від 26 жовтня 2022 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 сектором ДВ поліції № 3 Харківського РУП № ГУНП в Харківській області внесені відомості про кримінальне правопорушення за попередньою кваліфікацією за ч.1 ст. 164 КК України (а.с.21).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Височанської селищної ради за № 158/01-36 від 08 травня 2023 року щодо недоцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є недоцільним (а.с.82).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо сина, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для задоволення позову ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

При вирішенні спору в цій справі суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Апеляційний суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Крім того, наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав однозначно свідчить про відсутність обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Суд першої інстанції, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не цікавиться життям дитини, не приймає участі у житті сина, у його вихованні та матеріальному забезпеченні, його зовсім не цікавлять потреби та інтереси дитини, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки вказане не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови умисної та винної поведінки, що полягає в ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку батька неможливо.

Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, свідчить про його інтерес до дитини. Брак спілкування між батьком та дитиною зумовлений неприязними стосунками колишнього подружжя, що не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення вимог, передбачених статями 43, 45 ЦПК України, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки в апеляційній скарзі заявник не обґрунтував, як саме, зокрема незадоволення клопотань про витребування доказів, не запрошення приєднатися до відеоконференції для участі в судовому засіданні унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Крім того, вказане спростовується матеріалами справи.

Зібрані матеріали справи та докази, подані учасниками справи, дозволяли судам повно та всебічно з`ясувати характер спірних правовідносин та ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення.

З огляду на викладене апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права, допущених судом першої інстанції, які призвели до порушення права заявника на доступ до правосуддя чи до неправильного вирішення спору, та могли слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

А тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 березня 2024 року.

Судді: