ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року

м. Київ

справа № 171/239/21

провадження № 61-4св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Інгулецький

гірничо-збагачувальний комбінат»,

третя особа - профспілка «Професійна спілка чесних працівників»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року у складі судді Хоруженко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ІНГЗК»), третя особа - профспілка «Професійна спілка чесних працівників» (далі - ПСЧП), про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала у ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді токаря третього розряду з 28 грудня 2018 року до 08 січня 2021 року. Проте, 08 січня 2021 року її звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку з прогулом без поважних причин. Вважала, що цей наказ протиправний, а її звільнення незаконне, оскільки з наказу слідує, що вона була відсутня на робочому місці в період з 16 листопада 2020 року, але, як період прогулу, відповідач в наказі вказує період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року.

Вказувала, що була відсутня на роботі у спірний період у зв`язку з хворобою. Так, 16 листопада 2020 року у зв`язку погіршенням стану здоров`я звернулася до медпункту, про що був повідомлений безпосереднього керівник. До медпункту була викликана швидка медична допомога, яка доставила позивача до приймального відділення комунального некомерційного підприємства «Криворізька міська лікарня № 17» Криворізької міської ради (далі - КНП «Криворізька МЛ № 17» КМР). У приймальному відділенні відмовили у госпіталізації та рекомендували звернутися до сімейного лікаря, що ОСОБА_1 і зробила. У комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 7» Криворізької міської ради (далі - КНП «ЦПМСД № 7» КМР) сімейний лікар дав направлення на аналізи та на відкриття листка непрацездатності, який необхідно було здати у відповідний кабінет.

До кабінету, в якому належало відкрити листок непрацездатності, позивач 16 листопада 2020 року не потрапила через погане самопочуття та чергу. Для оформлення листка непрацездатності позивач звернулась 19 листопада 2020 року, проте отримала відмову з тих підстав, що вказаний документ не видається за період, що минув. ОСОБА_1 у подальшому неодноразово зверталася за оформленням листка непрацездатності до сімейного лікаря та завідувача медичного закладу, її запевнили, що лікарсько-консультативна комісія(далі - ЛКК) вирішить, який саме документ належить видати на підтвердження лікування, проте жодного документа так і не видали.

Про вказані обставини 30 листопада 2020 року повідомлено роботодавця, який відмовив у допуску до роботи без надання листка непрацездатності. Позивач зверталася до КНП «ЦПМСД № 7» КМР з метою отримання листка непрацездатності, проте отримала відповідь, що причиною ненадання такого документа є несвоєчасне звернення до кабінету № 101 зазначеного медичного закладу. Вказувала, що такі обставини були зумовлені об`єктивними причинами - хворобливим станом. Позивач вважала, що вона об`єктивно не могла ходити на роботу, це є поважною причиною її відсутності на робочому місці у період з 16 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року. Відсутність листка непрацездатності, за наявності факту її хвороби, не може бути підставою дисциплінарної відповідальності у вигляді догани або звільнення.

Крім того, позивач є членом ПСЧП, яка відмовила у наданні згоди на звільнення. Також, її звільнено з порушенням місячного строку, встановленого статтею 149 КЗпП України. При обранні дисциплінарного стягнення відповідач не врахував тяжкість проступку, відсутність заподіяної шкоди, за яких вчинено проступок та її попередню роботу.

ОСОБА_1 просила: визнати протиправним та скасувати наказ від 08 січня 2021 року № 5-к; поновити її (токаря третього розряду) на роботі; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який на час звернення з позовом становив 3 131,04 грн; допустити до негайного виконання рішення у частині стягнення заробітної плати в повному обсязі; покласти на генерального директора ПрАТ «ІНГЗК» Герасимчука О. М. обов`язок щодо відшкодування шкоди, заподіяної відповідачу у зв`язку з оплатою позивачу часу вимушеного прогулу у розмірі на час звернення з позовом - 3 131,04 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці у період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року, належних доказів поважності причин відсутності на роботі роботодавцю не надала, тому у відповідача були підстави вважати, що вона була відсутня на робочому місці у спірний період без поважних причин та звільнити її за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження обставин непрацездатності у спірний період, що зобов`язувало б відповідача зберігати за нею робоче місце, а також належних доказів невидачі їй листка непрацездатності з вини медичного закладу (його працівників). У судовому порядку дії щодо невидачі листка непрацездатності позивач не оскаржила.

Відмова профспілкової організації у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 визнана судом необґрунтованою, оскільки в рішенні не зазначено підстави такої відмови з відповідним обґрунтуванням. З урахуванням періоду перебування ОСОБА_1 у відпустці, передбачений частиною першою статті 148 КЗпП України строк, відповідачем не порушено. Отже, роботодавцем дотримано строки та порядок застосування дисциплінарних стягнень і доведено наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні дисциплінарного проступку. При обранні виду дисциплінарних стягнень з`ясовувалось, в чому конкретно проявились порушення позивачем її функціональних обов`язків, перевірено доводи щодо причин відсутності на роботі, ураховано ступінь тяжкості вчиненого проступку та заподіяна шкода, обставини, за яких були вчинений проступки і попередня робота позивача.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що зібраними у справі доказами підтверджено обставини щодо відсутності ОСОБА_1 на роботі з 16 листопада 2020 року до 23 листопада 2020 року у зв`язку з непрацездатністю, що і було враховано роботодавцем, незважаючи на відсутність листка непрацездатності. Разом з тим, ПрАТ «ІНГЗК» і суду не надано доказів відсутності ОСОБА_1 на роботі з поважних причин у період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року, тому дисциплінарне стягнення правильно накладено за відсутність на робочому місці без поважних причин у зазначений період. Позивач не довела свої аргументи щодо незаконної відмови у видачі листка непрацездатності. Висновок профспілкової організації не може вважатися обґрунтованим, правові підстави для залишення позивача на роботі відсутні, а при її звільненні відповідачем дотримані вимоги закону, трудові права позивача не порушені, у зв`язку з чим підстав для поновлення позивача на роботі не було.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

27 грудня 2022 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року.

Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року.

21 серпня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень позивач посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вважає, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 166/1262/17, від 12 квітня 2019 року у справі № 265/563/17, від 27 червня 2019 року у справі № 226/1930/18, від 05 серпня 2019 року у справі № 638/10227/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 361/7197/16-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 760/7225/16-ц, від 01 лютого 2021 року у справі № 758/2641/17, від 17 серпня 2022 року у справі № 761/44725/19, Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-163цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно встановили факт відсутності поважних причин щодо відсутності позивача на робочому місці в період з 24 листопада 2020 року та необґрунтовано відхилили докази, зокрема, показання свідків та перелік листів закладів охорони здоров`я, що свідчили про хворобу позивача. При встановленні факту відсутності у позивача листка непрацездатності, суд не виконав обов`язку щодо встановлення причин його відсутності та не надав оцінку аргументам щодо порушення сімейним лікарем законодавства при оформленні зазначеного документа. Крім того, суди залишили поза увагою, що позивач набула право на відкриття листка непрацездатності саме з моменту першого відвідування сімейного лікаря, а направлення пацієнта до ЛКК через невиконання лікарем своїх обов`язків по відкриттю листка непрацездатності, не передбачено законодавством.

Профспілка дійшла правильного висновку про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, встановивши факти хвороби та обставини щодо незаконної невидачі листка непрацездатності, на що позивач не могла вплинути. Відповідач не надав доказів наявності будь-якої шкоди, а суди не зазначили, в чому саме полягає шкода та тяжкість проступку, проігнорували відсутність вини позивача у відсутності на робочому місці, не врахували факт, що у неї немає дисциплінарних стягнень.

Позиція інших учасників справи

У серпні 2023 року ПрАТ «ІГЗК» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Зазначає, що роботодавцем визнано поважною відсутність на роботі позивача у період її тимчасової непрацездатності з 16 листопада 2020 року до 23 листопада 2020 року, незважаючи на відсутність листка непрацездатності, а дисциплінарне стягнення накладено за відсутність на робочому місті без поважних причин у період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року. За вказаний період у позивача взагалі відсутні жодні докази щодо перебування її на лікарняному, до медичних закладів після 23 листопада 2020 року не зверталася, що підтверджується зібраними у справі доказами, яким надана належна оцінка. При обранні стягнення щодо позивача враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку та його істотну тривалість. Крім того, у рішенні ПСЧП від 05 січня 2021 року зазначено, що ОСОБА_1 має негативні особисті якості.

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу протягом строку, встановленого в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 прийнята в цех сервісного обслуговування дільниці рудозбагачувальної фабрики № 2 учнем токаря в ПрАТ «ІНГЗК» (наказ від 27 грудня 2018 року № 789).

ОСОБА_1 27 травня 2019 року переведена у цех сервісного обслуговування дільниці рудозбагачувальної фабрики № 2 токарем третього розряду (наказ від 27 травня 2019 року № 410), а 12 вересня 2019 року переведена в цех сервісного обслуговування дільниці рудозбагачувальної фабрики № 1 токарем третього розряду (наказ від 12 вересня 2019 року № 661).

Наказом ПрАТ «ІНГЗК» від 08 січня 2021 року № 5-к ОСОБА_1 (токаря цеху сервісного обслуговування) звільнено за прогул без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з указаним наказом з 16 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року токар цеху сервісного обслуговування ОСОБА_1 не з`явилась на роботу. Документів, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі не надала. Під час з`ясування адміністрацією причин відсутності працівника на роботі, встановлено, що ОСОБА_1 після 23 листопада 2020 року до КНП «ЦПМСД № 7» КМР та КНП «Криворізька МЛ № 17» КМР не зверталась. Встановлено, що у позивача відсутні документи, які підтверджують наявність поважних причин відсутності на роботі у період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року. Таким чином, період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року вважається прогулом без поважних причин.

Відповідно до листа КНП «ЦПМСД № 7» КМР від 15 грудня 2020 року № 1077 ОСОБА_1 , 1999 року народження, доставлено швидкою медичною допомогою в приймальне відділення лікарні 16 листопада 2020 року о 11:00 год.; вона оглянута завідувачем терапевтичного відділення; показань для госпіталізації немає; рекомендовано лікування у сімейного лікаря.

ОСОБА_1 19 листопада 2020 року зверталася до товариства з обмеженою відповідальністю «Інвітро» для здачі аналізів.

Позивач 30 листопада 2020 року звернулася із заявою до директора КНП «ЦПМСД № 7» КМР, в якій просила видати листок непрацездатності з 16 листопада 2020 року.

ОСОБА_1 02 грудня 2020 року звернулася до керівника КНП «ЦПМСД № 7» КМР із заявою, в якій зазначила, що 16 листопада 2020 року вона доставлена в приймальне відділення КНП «Криворізька МЛ № 17» КМР, через неможливість зв`язатися з сімейним лікарем вона самостійно прибула до нього на прийом 16 листопада 2020 року о 11:30 год., але з невідомих причин їй не видають листок непрацездатності з 16 листопада 2020 року до 02 грудня 2020 року. У зв`язку з викладеним і тим, що її відсутність на робочому місці без оформленого листка непрацездатності може бути підставою для звільнення за прогул, просила надати інформацію про причини його ненадання за період з 16 листопада 2020 року до 02 грудня 2020 року.

Згідно з відповіддю КНП «ЦПМСД № 7» КМР від 04 грудня 2020 року № 956 ОСОБА_1 не з`явилася вчасно до вказаного медичного закладу для виписки листка непрацездатності; у даному випадку відповідальність за свої дії несе пацієнт.

Позивач 04 грудня 2020 року звернулася з пояснювальною запискою до начальника цеху сервісного обслуговування Черкасова Г. С. в якій повідомила, що з 16 листопада 2020 року до 20 листопада 2020 року була тимчасово непрацездатна; у зв`язку з тим, що вона вчасно не здала довідку для оформлення листка непрацездатності, останній їй не був виданий; 19 листопада 2020 року зверталася до сімейного лікаря, про що є запис в амбулаторній карті.

Відповідно до доповідної записки на ім`я виконуючого обов`язки цеху сервісного обслуговування Черкасова Г. С. від 04 грудня 2020 року ОСОБА_1 16 листопада 2020 року на робочому місці відчула погіршення здоров`я. Механік дільниці Триля В. А. супроводив її в медичний пункт, куди у подальшому була викликана швидка медична допомога, позивача відвезли у лікарню. В цей день ОСОБА_1 повідомила, що вона на лікарняному. На телефонні дзвінки роботодавця вона не відповідала. 04 грудня 2020 року ОСОБА_1 прийшла на роботу та написала заяву на відпустку на один день (04 грудня 2020 року) без збереження заробітної плати.

Згідно з листом КНП «ЦПМСД № 7» КМР від 08 грудня 2020 року № 966 звернення ОСОБА_1 від 02 грудня 2020 року щодо оформлення листка непрацездатності (лікарняного) розглянуто та повідомлено, що у разі необхідності видачі листка непрацездатності, сімейний лікар виписує та надає пацієнту довідку, яка подається до кабінету № 101 вказаного медичного закладу, де оформляється листок непрацездатності. Сімейним лікарем ОСОБА_1 була виписана зазначена довідка, однак з невідомих причин ОСОБА_1 не звернулася у зазначений кабінет для оформлення листка непрацездатності. Відповідно до законодавства забороняється оформлення та видача листків непрацездатності датою, що минула.

16 грудня 2020 року відповідач зробив запити до КНП «ЦПМСД № 7» КМР та КНП «Криворізька МЛ № 17» КМР, у яких просив надати точні дати звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою та період амбулаторного лікування у сімейного лікаря, незалежно від того, чи був виданий їй листок непрацездатності чи ні.

Згідно з відповіддю КНП «ЦПМСД № 7» КМР від 23 грудня 2020 року № 1035 у зв`язку з відсутністю медичної документації, повідомити інформацію стосовно того, чи зверталася за медичною допомогою в період часу з 16 листопада 2020 року до теперішнього часу ОСОБА_1 підприємство не може, оскільки медична амбулаторна картка хворого знаходиться у ОСОБА_1 . Зі слів сімейного лікаря ОСОБА_1 зверталася до нього на прийом 16 листопада 2020 року, 20 листопада 2020 року та 23 листопада 2020 року.

28 грудня 2020 року надійшов уточнюючий лист від КНП «ЦПМСД № 7» КМР, у якому зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до сімейного лікаря в амбулаторію № 1 вказаного медичного закладу 16 листопада 2020 року. Хворій було видане направлення на виписку листка непрацездатності з 16 листопада 2020 року до 20 листопада 2020 року. 20 листопада 2020 року пацієнтка з`явилася на прийом до сімейного лікаря без листка непрацездатності. Пояснити, чому він не виписаний ОСОБА_1 не змогла. Була направлена сімейним лікарем до завідувача амбулаторії на ЛКК для отримання дозволу на виписку листка непрацездатності з 16 листопада 2020 року до 20 листопада 2020 року. На ЛКК ОСОБА_1 з`явилася не 20 листопада 2021 року, як було вказано сімейним лікарем, а 23 листопада 2020 року. Через невчасне звернення до зазначеної комісії та порушення режиму, пацієнтці у виписці листка непрацездатності відмовлено. Після 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 до медичного закладу не зверталася, документи, що підтверджують факт непрацездатності, їй не видавалися.

З відповіді КНП «КМЛ № 17» КМР від 21 грудня 2020 року № 1133 вбачається, що ОСОБА_1 була доставлена швидкою медичною допомогою 16 листопада 2020 року об 11:00 год. та була направлена до сімейного лікаря.

Відповідно до виробничої характеристики токаря цеху сервісного обслуговування ОСОБА_1 за час роботи на підприємстві зарекомендувала себе як нетрудолюбива, недисциплінована, нелюбляча свою роботу людина. Виконує свою роботу на низькому рівні. Працює погано, не в повну міру своїх сил, потребує постійного контролю, не виявляє ніякої ініціативи. Порушувала правила щодо охорони праці, про що свідчать розпорядження про позбавлення виробничої премії від 25 лютого 2020 року № 123 та від 17 березня 2020 року № 170.

04 грудня 2020 року, 08 грудня 2020 року, 16 грудня 2020 року та 23 грудня 2020 року за заявами ОСОБА_1 їй надано відпустки без збереження заробітної плати на ці 4 календарні дні.

Згідно з актів ПрАТ «ІГЗК» від 08 січня 2021 року ОСОБА_1 відмовилася підписати запропоновані документи для звільнення, ознайомлення з наказом про звільнення за прогул від 08 січня 2021 року № 5-к та отримати вказаний наказ та трудову книжку.

ПрАТ «ІГЗК» 08 січня 2021 року направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення про звільнення та необхідність з`явитися до відділу кадрів товариства для отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення.

Розпорядженням ПрАТ «ІГЗК» від 08 січня 2021 року № 27-к зобов`язано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 3 дні у розмірі 1 575,36 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 727/3114/21, від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Зазначені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19, від 14 червня 2023 року у справі № 727/3770/21.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами (постанови Верховного Суду від 26 січня 2024 року у справі № 643/19450/20, від 14 лютого 2024 року у справі № 537/4343/20.

Згідно з вимогами статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судами встановлено, що спір у цій справі виник щодо звільнення ОСОБА_1 за прогул, яка не погодилася з таким рішенням, вважала, що були поважні причин відсутності на роботі у спірний період (з 16 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року).

ОСОБА_1 16 листопада 2020 року доставлено швидкою медичною допомогою в приймальне відділення КНП «Криворізька МЛ № 17» КМР, вона оглянута завідувачем терапевтичного відділення, показань для госпіталізації не встановлено, рекомендовано лікування у сімейного лікаря.

ОСОБА_1 16 листопада 2020 року звернулася до сімейного лікаря в амбулаторію № 1 КНП «ЦПМСД № 7» КМР, їй видано направлення на виписку листка непрацездатності з 16 листопада 2020 року до 20 листопада 2020 року. 20 листопада 2020 року позивач з`явилася на прийом до сімейного лікаря без листка непрацездатності, пояснити чому він не виписаний ОСОБА_1 не змогла. З огляду на викладене, позивач була направлена сімейним лікарем до завідувача амбулаторії на ЛКК для отримання дозволу на виписку листка непрацездатності з 16 листопада 2020 року до 20 листопада 2020 року. На ЛКК ОСОБА_1 з`явилася не 20 листопада 2021 року, як зазначено сімейним лікарем, а 23 листопада 2020 року. Через невчасне звернення на ЛКК та порушення режиму, пацієнтці у виписці листка непрацездатності відмовлено. Після 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 до зазначеного медичного закладу не зверталася, документів, що підтверджують факт непрацездатності, їй не видавалося.

Роботодавцем було враховано, що ОСОБА_1 з 16 листопада 2020 року до 23 листопада 2020 року була відсутня на роботі у зв`язку з непрацездатністю.

Разом з тим позивач не надала доказів її відсутності на роботі з поважних причин у період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року.

На підставі викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, оцінивши зібрані у справі доказів, встановивши факт відсутності позивача на роботі з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року та недоведеності наявності поважних причин відсутності на роботі позивача у зазначений період, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Верховний Суд погоджується з висновками судів, що оскаржуваний наказ про звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України прийнято з дотриманням норм матеріального права, у зв`язку із чим відсутні підстави для його скасування та поновлення позивача на роботі. Доказів звернення позивача за медичною допомогою у період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року матеріали справи не містять.

Також касаційний суд погоджується з висновками судів в частині відхилення немотивованої відмови профспілкового органу у звільненні.

Так, відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 243/10624/21.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2023 року у справі № 947/1843/21.

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 червня 2023 року у справі № 202/1444/21.

Згідно з витягом із протоколу засідання ПСЧП від 05 січня 2021 року профспілковий комітет дійшов висновку, що ОСОБА_1 не була присутня на робочому місці у період з 16 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року через хворобу, що є поважною причиною, навіть якщо хвороба не підтверджена листком непрацездатності, у зв`язку з чим не надано згоди на звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Проте, суди правильно встановили, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці саме у зв`язку з непрацездатністю у період з 16 листопада 2020 року до 23 листопада 2020 року, однак доказів наявності поважних причин відсутності на робочому місці у період з 24 листопада 2020 року до 03 грудня 2020 року не надано.

З огляду на викладене, висновок профспілкової організації не може вважатися обґрунтованим, оскільки викладені у ньому обставини не підтвердилися, а правові підстави для залишення позивача на роботі відсутні, при звільненні відповідачем дотриманні вимоги закону і трудові права ОСОБА_1 не порушені.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що відповідачем при обранні виду стягнення щодо позивача враховано ступінь тяжкості вчиненого нею проступку та його тривалість.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 166/1262/17, від 12 квітня 2019 року у справі № 265/563/17, від 27 червня 2019 року у справі № 226/1930/18, від 05 серпня 2019 року у справі № 638/10227/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 361/7197/16-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 760/7225/16-ц, від 01 лютого 2021 року у справі № 758/2641/17, від 17 серпня 2022 року у справі № 761/44725/19, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Так, у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 166/1262/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що рішення профспілки про відмову у наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованим у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки не містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізованого правового обґрунтування незаконності звільнення позивача, належно повідомленої про скорочення займаної нею посади та подальше звільнення. Роботодавцем у відповідності до вимог статті 42 КЗпП України перевірено наявність у позивача переважного права на залишення на роботі та встановлено відсутність вакантних посад для її працевлаштування.

Верховний Суд у справі № 265/563/17 про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення та позбавлення премії погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову про поновлення на роботі, оскільки тимчасова непрацездатність позивача, яка підтверджена листком непрацездатності, є поважною причиною невиходу останнього на роботу. Неналежне виконання лікарем медичного закладу обов`язків щодо ведення документації не дає підстави для висновку, що виданий уповноваженою особою листок непрацездатності не може підтверджувати тимчасову непрацездатність працівника та розцінюватися як його прогул у зв`язку з невиходом на роботу 28 вересня 2016 року.

Залишаючи рішення судів без змін у справі № 226/1930/18, Верховний Суд зазначив, що факти накладення на ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень, визначених статтею 147 КЗпП України судами не встановлено. З огляду на зазначене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що попередження, яке було винесене позивачу наказом від 11 жовтня 2017 року № 12-ДС «Про порушення посадових обов`язків», не є заходом дисциплінарного стягнення, передбаченим законом і не може вважатися заходом громадського стягнення.

У справі № 638/10227/17 позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 17 травня 2017 року № 167 «Про необґрунтованість видачі листка непрацездатності ОСОБА_1». Погоджуючись з судовими рішеннями, Верховний Суд вказав, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку про те, що наказ про визнання листка непрацездатності таким, що видано необґрунтовано та його анулювання, не відповідає вимогам закону.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 361/7197/16-ц зробив висновок про те, що встановивши, що позивач із 17 до 22 червня 2010 року перебувала на лікарняному, що підтверджує листок непрацездатності, який не повернутий до Броварської ЦРЛ для належного оформлення та з претензіями щодо його незаконності ні відповідач, ні Фонд соцстрахування не зверталися, тому у роботодавця були відсутні підстави для звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Крім того, позивач отримала від Фонду соцстрахування допомогу по тимчасовій непрацездатності, які не витребувані у позивача як безпідставно отримані, отже, позивач у вказаний період обґрунтовано перебувала на лікарняному. Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що трудові права позивача порушені, проте не надала належних та допустимих доказів того, що у неї існували об`єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом до суду у строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав.

У справі № 760/7225/16-ц Верховний Суд зазначив, що, установивши, що наказ заступника директора ТОВ «Хуавей Україна» ОСОБА_4 від 12 квітня 2016 року № 986/к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника департаменту ТОВ «Хуавей Україна» не містить обґрунтування про вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку після застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді догани, тобто, після 08 квітня 2016 року, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки відсутній факт системності невиконання ним своїх трудових обов`язків, з огляду на те, що за вчинені позивачем порушення трудової дисципліни 18 березня 2016 року до нього 08 квітня 2016 року застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, і після застосування останнього дисциплінарного стягнення від 08 квітня 2016 року позивач нових дисциплінарних порушень не допускав.

У справі № 758/2641/17 Верховний Суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції вказав, що «у період з 14 листопада 2016 року до 23 листопада 2016 року позивач хворів, з приводу чого звертався до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва і йому було видано листок тимчасової непрацездатності серії АДА № 381593. Оскільки вказана медична установа підтвердила факт видачі листка непрацездатності, який був наданий позивачем за місцем роботи та відповідач виплатив позивачу за цим листком непрацездатності кошти, звільнення позивача з роботи через два місяці після цього не можна вважати законним та таким, що відповідає вимогам пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а претензії з приводу неналежного оформлення листка непрацездатності працівника не можуть свідчити про неповажність причин його відсутності на роботі та не є підставою для встановлення факту прогулу.

Верховний Суд у справі № 761/44725/19 погодився з висновками суду першої інстанції, зазначаючи, що за висновками відповідача, звільнення відбулося через порушення позивачкою процедури оформлення фінансово-облікової документації та черговості надання стоматологічної послуги - позивачка в порушення вимог посадової інструкції спочатку провела лікування, однак оплата за лікування відбулася після надання послуги та особисто позивачкою, а не пацієнтом. Суд першої інстанції встановив, що відповідачем не обґрунтовано тяжкості обраного виду стягнення у вигляді звільнення, при тому, що безперервний стаж роботи ОСОБА_1 становить близько 30 років. Відповідач не врахував, що позивачка є особою передпенсійного віку, має на утриманні хвору матір. Крім того, відсутня реальна шкода, заподіяна відповідачу. У матеріалах справи наявні подяки пацієнтів і позитивні відгуки колег, які просили відповідача не звільняти ОСОБА_1. За період трудового стажу до позивачки було застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. За 30 років роботи на неї не надійшло жодної скарги від пацієнтів щодо якості наданих нею стоматологічних послуг. Позивачка є лікарем вищої категорії.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах Верховного Суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, предмети позовів та встановлені фактичні обставини.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15 та від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-163цс14 колегією суддів не приймаються до уваги, з огляду на таке.

У постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15 Верховним Судом України викладено правову позицію про те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, тому суд має достатні повноваження здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету. Схожий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-163цс14.

Висновки судів у цій справі, зокрема щодо необґрунтованої відмови профспілкової організації у звільненні позивача, не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що суди не дослідили зібрані у справі докази, оскільки оскаржувані судові рішення прийняті судами на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

У мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень міститься обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене та встановлені у цій справі обставини, правильними по суті є висновки судів першої та апеляційної інстанцій.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судів з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

А. С. Олійник

І. М. Фаловська