Провадження 2/557/34/2024
Справа 563/1404/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року с-ще Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області у складі:

судді Оленич Ю.В.,

секретарі судового засідання Слюсарчук І.В., Гуменюк Н.П.,

номер справи 563/1404/23,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Великомежиріцької сільської ради,

розглянувши у відкритому сдовому засіданні в залі суду в с-щі Гоща в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Великомежиріцької сільської ради про позбавлення батьківських прав,

за участю представника позивача ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Великомежиріцької сільської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 03 січня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 14 вересня 2022 року рішенням Корецького районного суду Рівненської області шлюб між сторонами по справі було розірвано та з часу розірвання шлюбу, як зауважує позивач, малолітній син проживає разом з ним та перебуває на його утриманні, а відповідачка проживає з іншим чоловіком у Житомирській області, сином абсолютно не цікавиться, не надає будь-якої матеріальної допомоги, якої останній безумовно потребує, у тому числі на лікування, так як дитина має виражену затримку розвитку, з моменту розірвання шлюбу не виявляла жодного бажання щодо спілкування з сином, не піклувалась про його фізичний та моральний розвиток.

Позивач, вказуючи на те, що відповідачка за вказаних обставин самоусунулась від виховання дитини, не може бути сину повноцінною матір`ю та своєю протизаконною поведінкою може лише негативно вплинути на дитину, просить відповідно до положень до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України позбавити останню батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у разі задоволення позовних вимог стягнути на його користь понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.

У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачка відзив на позовну заяву не надала.

Під час розгляду справи по суті 23 січня 2024 року позивач у своєму вступному слові позовні вимоги підтримав повністю та, відповідаючи на питання, пояснив, що забравши дружину з дитиною з пологового будинку, вони проживали разом близько двох років у будинку його батьків. Спочатку було все добре, відповідачка доглядала за дитиною, допоки остання не почала спілкуватися з іншими чоловіками у соціальних мережах, вживати спиртні напої та залишати сім`ю на тривалий період. З приводу такої поведінки дружини позивач нікуди не звертався, так як бажав зберегти сім`ю. Врешті відповідачка залишила сім`ю та дуже рідко навідувала дитину, а з квітня 2022 року не цікавилась дитиною та матеріальної допомоги не надає. Позивач повідомив, що має сезонні заробітки, його сукупний місячний дохід складає в районі 3000 грн, та коли він знаходиться на роботі піклуватися про сина допомагає його мама (бабуся дитини), яка є домогосподаркою.

Із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів позивач звернувся до суду лише 26 лютого 2024 року, так як мали місце перемовини щодо добровільної сплати відповідачкою аліментів. Вказав на те, що відповідачка приїздили до дитини після судового засідання, та він надав можливість такої зустрічі.

Представник позивача у вступному слові зайняла аналогічну позицію та позов просила задовольнити з підстав, які наведені у ньому, окремо зауважила на тому, що відповідачка почала з`являтися до дитини лише після звернення позивача до суду, що на її переконання, не свідчить про виконання нею батьківських обов`язків, зокрема спілкування останньої з дитиною є нестабільним, у неї відсутнє бажання цікавитись станом здоров`я дитини, її культурним розвитком та надавати дитині матеріальну допомогу. Вказані обставини свідчать про самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а відтак представник вважає, що остання може бути позбавлена батьківських прав, що виключить перебування дитини у стресових ситуаціях від побачень з мамою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Представник третьої особи у вступному слові під час розгляду справи по суті 23 січня 2024 року вважав за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав та підтримав позицію, яка висловлена у наданому органом опіки та піклування висновку. У судове засідання 26 лютого 2024 року останній не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи.

У судове засідання також не з`явилася відповідачка, повідомлення якої про дату, час та місце проведення судового засідання здійснено відповідно до її письмової заяви від 23 листопада 2023 року (арк. спр. 48) з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень. Згідно довідки про доставку повідомлення у додаток «Viber» (арк. спр. 69), судова повістка про виклик відповідачки на 26 лютого 2024 року одержувачу доставлена 24 січня 2024 року.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Корецького районного суду Рівненської області від 23 серпня 2023 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав передана до Гощанського районного суду Рівненської області.

29 вересня 2023 року ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено орган опіки та піклування Великомежиріцької сільської ради.

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 19 грудня 2023 року задоволено заяву представника позивача про виклик у судове засідання свідків, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

26 лютого 2024 року ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати задоволено клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів.

Будь-які інші процесуальні дії у справі не проводилися.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 03 січня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 14 вересня 2022 року, що набрало законної сили 15 жовтня 2022 року, після розірвання шлюбу ОСОБА_6 відновлено її дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 » (арк. спр. 6).

Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданого Рівненським відділом державної реєстрації актів у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) судом установлено, що 29 листопада 2022 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_10 » (арк. спр. 45).

У сторін по справі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 , що стверджується даними свідоцтва про народження, виданого виконавчим комітетом Великомежиріцької сільської ради Корецького району Рівненської області 05 травня 2020 року (арк. спр. 5).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 29 травня 2023 року, характеристики та довідок КНП «Корецька міська лікарня» Корецької міської ради від 13 червня 2023 року, позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (арк. спр. 10, 11, 12).

Малолітній син сторін по справі ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_1 за вище вказаною адресою, де також проживають ОСОБА_11 , 1968 року народження, ОСОБА_1 , 1973 року народження, та ОСОБА_12 , 2001 року народження.

Вказані обставини стверджуються даними акту від 28 квітня 2023 року (арк. спр. 9), у якому також зазначено, що мама ОСОБА_8 з дитиною не проживає, батько самостійно займається вихованням дитини, яка забезпечена усім необхідним для розвитку та виховання.

З даних копій медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , консультативного висновку спеціаліста №7354 від 16 травня 2023 року судом установлено, що 15 лютого та 08 травня 2023 року син сторін по справі відвідував невролога та 16 травня 2023 року йому встановлено діагноз «виражена затримка психомовного розвитку» (арк. спр. 7, 8).

Також судом установлено, що 26 лютого 2024 року позивач звернувся до Гощанського районного суду Рівненської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 на його користь аліментів на сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що убачається з копії заяви про видачу судового наказу, яка містить відповідну реєстрацію канцелярії суду (арк. спр. 72-73).

Під час судового розгляду допитана свідок ОСОБА_13 , яка є сусідкою ОСОБА_1 , та родичкою ОСОБА_2 (онука рідної сестри свідка), ствердила про те, що відповідачці дитина не потрібна, остання з нею не займається та з нею не живе, дитиною в більшості опікується мати ОСОБА_1 . Свідок охарактеризувала відповідачку з негативної сторони, вказала на те, що остання часто приходила в стані сп`яніння, залишала дитину і тоді, коли ще проживала з ОСОБА_14 . При цьому на запитання суду свідок пояснила, що ніколи не була у помешканні позивача, а повідомлені попередньо нею обставини їй відомі зі слів односельців. Зі слів рідної сестри свідку також відомо, що нещодавно ОСОБА_2 дала метері ОСОБА_1 1000 грн, водночас їй також відомо, що ОСОБА_2 часто буває у стані алкогольного сп`яніння

Згідно висновку органу опіки та піклування Великомежиріцької сільської ради «Про доцільність позбавлення батьківських», затвердженого рішенням виконавчого комітету Великомежиріцької сільської ради від 18 жовтня 2023 року №305, керуючись ст. 164 СК України, постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язані із захистом прав дитини», відповідно до протоколу Комісії з питань захисту прав дитини від 18 жовтня 2023 року №10, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_8 , 2002 року народження, стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 , 2020 року народження (арк. спр. 31-32).

Висновок вмотивований тим, що мати дитини ОСОБА_8 участі у її вихованні не приймає, матеріально не допомагає, фізичним та духовним розвитком дитини не цікавиться, що встановлено зі слів батька ОСОБА_1 . Малолітня дитина, ОСОБА_4 , проживає разом з батьком в АДРЕСА_1 , який виключно позитивно характеризується на території сільської ради та яким для виховання та розвитку дитини створено належні умови. При цьому ОСОБА_8 ухиляється від виконання обов`язків, передбачених ст. 150 СК України, не забезпечує належного догляду за дитиною.

Зміст спірних правовідносин

Спірні відносини виникли з приводу ухилення відповідачки від обов`язку по вихованню своєї дитини - ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці ( ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Положеннями ч. 7 ст. 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною четвертою статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконуютьбатьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі №462/4705/19.

Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення від 18 грудня 2008 року у справі за заявою «Saviny v. Ukraine», № 39948/06, § 50).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Як уже було зазначено, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Досліджені судом докази дійсно підтверджують обставини окремого проживання відповідачки із своїм сином та дають суду підстави вважати, що відповідачка у певній мірі дійсно не виконує свої батьківські обов`язки щодо малолітнього сина ОСОБА_4 .

Водночас позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї.

Таких висновків суду не спростовують показання допитаного судом свідка. Показання останньої, яка жодного разу не була у помешканні, де проживає позивач та малолітній син сторін по справі, а повідомила про обставини, які їй відомі зі слів односельців, не спонукають суд до висновку про умисне, свідоме невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Оцінюючи доводи сторони позивача щодо зловживання відповідачкою ОСОБА_2 спиртними напоями, суд керується нормами ч. 2 ст. 78 ЦПК України про те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, судом не досліджено доказів, які б свідчили про вказані позивачем та його представником обставини.

Позивачем також не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до сина батьківських прав.

Суд переконаний, що позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно своєї малолітньої дитини не буде сприяти захисту інтересів останньої, як і не буде стимулювати відповідачку до належного виконання своїх обов`язків.

Суд також критично оцінює висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки щодо свого малолітнього сина ОСОБА_4 , оскільки даний висновок є недостатньо обґрунтованим, зокрема опис щодо неналежної участі матері у вихованні сина містить джерела походження інформації, якими є пояснення позивача. Вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про злісне ухилення відповідачки від виховання дитини, її протиправну чи винну поведінку, негативний вплив на виховання та свідомість дитини, які були б законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення її батьківських прав. А тому, за наведених обставин, висновок органу опіки та піклування не може бути беззаперечним доказом для підтвердження факту ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також застосування до неї такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При цьому, суд враховує, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Таким чином, беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, як було зазначено вище, відповідачка дійсно у певній мірі не виконувала свої батьківські обов`язки відносно малолітньої дитини, однак враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, суд приходить висновку про передчасність прийняття такого рішення та недоцільність позбавляти відповідачку батьківських прав, однак слід попередити її про необхідність зміни свого ставлення до обов`язку по вихованню дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та покласти на орган опіки та піклування Великомежиріцької селищної ради контроль за виконанням відповідачкою своїх батьківських обов`язків.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, яка є малолітньою, суд приходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Великомежиріцької сільської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на орган опіки та піклування Великомежиріцької селищної ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків у відношенні до сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачка ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, орган опіки та піклування Великомежиріцької сільської ради, місцезнаходження: Рівненська область, Рівненський район, с. В.Межирічі, вул. 1-ше Травня, буд. 1, .

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Суддя Ю.В. Оленич