ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2153/24 Справа № 200/1453/19 Суддя у 1-й інстанції - Кудрявцева Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів (т. 1 а.с. 2-3), в обґрунтування якого посилався на те, що 05.12.2017 року до нього звернувся ОСОБА_1 з проханням позичити йому 150 000,00 грн.

Враховуючи те, що він добре знав ОСОБА_1 і на той час у нього була така сума грошових коштів, він погодився позичити йому 150 000,00 грн. за умови повернення йому зазначеної суми до 25.12.2018 року, саме на цих умовах вони уклали усний договір позики.

На підтвердження передачі грошових коштів за цим договором відповідач власноруч в присутності двох свідків написав розписку і отримав грошові кошти.

Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, він неодноразово звертався до нього з вимогою повернути йому грошові кошти, однак відповідач грошові кошти йому не повернув, що змусило його звернутися до суду за захистом його порушеного права.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь кошти у сумі 150 000,00 грн.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 500 грн 00 коп (т. 1 а.с. 17-19).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2019 року, задоволено. Заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 червня 2019 року - скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с. 103-105).

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики (т. 1 а.с. 129-131), який в подальшому уточнив (т. 1 а.с. 209-211), в обґрунтування якого посилався на те, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи, учасником бойових дій, 22 травня 2017 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «Автотранссервіс» на посаду водія автотранспортного засобу (пасажирські перевезення), засновником та кінцевим бенефіціарним власником якого є ОСОБА_2

30 вересня 2017 року він потратив у дорожньо-транспорту пригоду, в наслідок якої автомобілю Mercеdes-Benz 0345, державний знак НОМЕР_1 , були нанесені пошкодження, був складений протокол про адміністративне правопорушення, після цього відносно нього було судове засідання у справі №200/17683/17, з 30.09.2017 по 31.10.2017 року він перебував на лікарняному.

На початку листопада він прийшов на роботу, де він, інженер безпеки руху ТОВ «Автотранссервіс» та позивач домовились про те, що він буде погашати грошові кошти за ремонт машини із заробітної плати та його запевнили, що будуть викликати на роботу. Місяць йому ніхто не дзвонив і на роботу не викликав.

Коли він в грудні прийшов на роботу та пояснив, що бажає працювати та погашати грошові кошти за ремонт машини, інженер безпеки руху ТОВ «Автотранссервіс» ОСОБА_3 та позивач запропонували йому оформити боргову розписку, ОСОБА_3 приніс зразок розписки, запропонував йому написати таку ж, вони запевнили його, що ця розписка для внутрішнього користування.

Оскільки він був у службовій залежності, одразу грошових коштів у нього на ремонт автомобіля не було, він вирішив написати цю розписку.

Вони домовились, що він із заробітної плати буде щомісячно виплачувати певну суму грошових коштів в рахунок погашення коштів за ремонт автомобіля, а також домовились провести оцінку пошкоджень автомобіля.

Йому надали лист з вимогою з`явитися для проведення оцінки пошкоджень автомобіля, однак, коли він з`явився на вказану в листі адресу для проведення оцінки, окрім нього там нікого не було, оцінка пошкоджень автомобіля проведена не була.

В подальшому він ще певний час очікував, що його викличуть на роботу, а в квітні 2018 року йому запропонували звільнитися з роботи, для цього надали обхідний лист, однак звільнитися він не може, оскільки йому не підписують обхідний лист та не повертають трудову книжку.

Фактично передачі грошових коштів не було, а вони з позивачем домовились, що грошові кошти за ремонт автомобіля він буде повертати частинами, коштами вирахованими із заробітної плати.

ОСОБА_1 зазначає, що наявність розписки це не договір позики, а укладення договору під впливом тяжкої для нього обставини та розписка, складена на вкрай невигідних для нього умовах, він перебував у службовій залежності від позивача.

Таким чином, воля сторін не була спрямована на укладення договору позики, тобто, сторони, укладаючи розписку, знали заздалегідь, що договір не буде виконаний, таким чином цей договір є фіктивним.

На підставі викладеного, позивач просив суд зобов`язати визнати недійсним договір позики від 05.12.2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 150 000,00 гривень, понесені витрати по справі в сумі 1 500,00 грн, а всього 151 500,00 гривень (сто п`ятдесят одну тисячу п`ятсот гривень).

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, залишено без задоволення.

Судові витрати за подання зустрічного позову віднесено за рахунок ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 5-16).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 33-36, 54-57), посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 63-65).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 склав розписку від 05.12.2017 року, зміст якої свідчить про одержання ним від ОСОБА_2 в борг грошових коштів в сумі 150 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 25.12.2018 року.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

Встановивши, що ОСОБА_1 на підтвердження отримання у ОСОБА_2 позики в розмірі 15 000,00 грн написав власноручно розписку, проте не виконав умов укладеного договору позики та не повернув борг у встановлені в розписці строки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення боргу.

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Частиною другою статті 218 ЦК України передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (стаття 611 ЦК України).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд встановив, що 05 грудня 2017 року сторони уклали договір позики. Факт отримання грошових коштів за цим договором підтверджується написаною ОСОБА_1 розпискою від 05 грудня 2017 року, в тому числі показами свідків допитаних в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не доведено факт передання коштів є безпідставними, оскільки вказаний факт підтверджується написанням ОСОБА_1 власноручної розписки, наявність розписки саме у кредитора, а також підтверджується показами свідків допитаних в суді першої інстанції.

Звернувшись із зустрічним позовом до суду про визнання договору позики недійсним, ОСОБА_1 зазначав, що такий договір є фіктивним, оскільки фактично кошти за договором він не отримував. Дійсною метою договору є покладення на нього матеріальної відповідальності як на працівника у зв`язку із виконанням трудових функцій.

Однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_1 суду не надав.

З огляду на викладене, оскільки між сторонами виникли правовідносини за договором позики, що ОСОБА_1 не спростував, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні його зустрічного позову.

Доводи скарги про те, що розписка була написана у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 потрапив в ДТП в якому було пошкоджено транспортний засіб підприємства на якому він працював та він зі своєї заробітної плати повинен був відшкодовувати завданий підприємству матеріальний збиток колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказане не підтверджується змістом розписки, яка є предметом розгляду у даній справі, а також не підтверджується будь-якими іншими доказами наявними в матеріалах справи. Сам факт ДТП не може бути беззаперечним доказом вказаних доводів апелянта.

Доводи скарги стосовно не проведення оцінки пошкодженого автомобіля є безпідставними, оскільки не стосуються предмету розгляду у даній справі, а саме стягнення заборгованості за договором позики.

Доводи щодо показів свідків допитаних в суді першої інстанції колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані доводи є переоцінкою вказаних доказів у справі та тлумаченням показів свідків на власний розсуд. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що оцінка доказів є прерогативою суду, а переоцінка доказів учасниками справи чинним законодавством не передбачена.

Доводи про те, що згідно показів свідка ОСОБА_1 кілька разів переписував розписку, а тому можна зробити висновок, що на останнього був тиск зі сторони власника підприємства, а також щодо введення його в оману обіцявши йому роботу, тому написання розписки мало інші наміри є припущеннями апелянта, які не підтверджуються будь-якими доказами, однак доказування не можу грунтуватись на припущеннях.

Доводи стосовно того, що ОСОБА_1 розумів, що вчиняє фіктивний правочин, який не буде мати правових наслідків є такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами та не звільняє останнього від виконання взятого на себе зобов`язання.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення первісного позову та відсутності підстав для задоволення зустрічного позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна