Номер провадження: 22-ц/813/1188/24
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє представник-адвокат Івус Павло Вікторович

на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, що завдана внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У вересні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила стягнути відповідача на її користь 286 748,75 грн, з яких: матеріальний збиток, завданий внаслідок пошкодження автомобіля - 96028,75 грн.; вартість експертного автотоварознавчого дослідження 3000 грн; вартість оренди автомобілю «Mitsubishi Mirage», д.н. НОМЕР_1 , - 117720 грн; витрати на правничу допомогу за участь адвоката при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно відповідача у першій та другій інстанціях - 37 500 грн; моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн.; судовий збір у розмірі 2867,48 грн. за подачу до суду позову з вимогою майнового характеру та судовий збір у розмірі 1040,00 грн. за подачу до суду позову з вимогою не майнового характеру.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач 12 березня 2021 року о 15 годин 25 хвилин, керуючи транспортним засобом «Lexus RX 350», д.н. НОМЕР_2 , рухаючись в м. Одесі по вул. Генерала Ватутіна при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Богдана Хмельницького не надав переваги в русі автомобілю «Toyota Prius», д.н. НОМЕР_3 , під керуванням позивачки ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, та який після удару під дією інерції здійснив зіткнення із автомобілем, «ЗА3 1122», д.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_3 , та із автомобілем «Lexus RX 450», д.н НОМЕР_5 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року у справі №521/4147/21, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на обставини якими обґрунтовується позов, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги, висновок суду про недоведеність позовних вимог є безпідставним з огляду на те, що як убачається з відповіді начальника Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Одеській області від 08 березня 2023 року, наданої на адвокатський запит від 02 березня 2023 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не застрахували свою цивільну відповідальність власників наземних транспортних засобів, що позбавило позивачку можливості звертатись за відшкодуванням завданої шкоди до страхової компанії. Окрім того скаржниця зауважила про порушення судом першої інстанції визначених п.2 ст.196 ЦПК України строків, та про те що з дня подачі позову до дня ухвалення оскаржуваного рішення суд не надав позивачці можливості захищати свої права та інтереси.

У судовому засіданні 13 лютого 2024 року представник скаржниці адвокат Івус П.В. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване заочне рішення суду не відповідає.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, відповідач 12 березня 2021 року о 15 годин 25 хвилин, керуючи транспортним засобом «Lexus RX 350», д.н. НОМЕР_2 , рухаючись в м. Одесі по вул. Генерала Ватутіна при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Богдана Хмельницького не надав переваги в русі автомобілю «Toyota Prius» д.н. НОМЕР_3 , під керуванням позивача - ОСОБА_1 , який рухався по головній дорозі, та який після удару під дією інерції здійснив зіткнення із автомобілем, «ЗА3 1122», д.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_3 , та із автомобілем «Lexus RX 450», д.н НОМЕР_5 . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року у справі №521/4147/21, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП(а.с. 9-17).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_2 , транспортний засіб, що належить позивачці отримав механічні пошкодження чим спричинено шкоду.

02 червня 2021 року судовим експертом Крутих Є.О. проведено автотоварознавче дослідження колісного транспортного засобу «Toyota Prius», д/н НОМЕР_3 , що належить позивачці. За висновком дослідження вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Prius», д.н. НОМЕР_6 , визначається 96 028,75 грн (а.с. 18-60).

Позивачкою сплачена вартість експертного авто товарознавчого дослідження 3000 гривень (а.с.19), що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 25 травня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з неможливості за матеріалами справи встановити обставини, які мають суттєве значення для справи, а саме: чи була застрахована цивільно-правова відповідальність сторін, як власників транспортних засобів, на дату ДТП, чи зверталась позивачка до страховика за відшкодуванням шкоди у межах страхового полісу, чи виник у страховика обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика та якщо перевищує, яка різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Колегія суддів не погоджується з мотивами з яких виходив суд відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 з огляду на таке.

Інформація про відсутність поліса станом на дату ДТП знаходиться у базі даних МТСБУ та публічно доступною за посиланням https://policy-web.mtsbu.ua/.

За результатами перевірки чинності полісу внутрішнього страхування на сайті Моторного (транспортного) страхового бюро, який знаходиться за адресою https://policy-web.mtsbu.ua/, колегією суддів встановлено, що цивільно-правова відповідальність, як транспортного засобу «Lexus RX 350», д.н. НОМЕР_2 , так і транспортного засобу «Toyota Prius», д.н. НОМЕР_3 , станом на 12 березня 2021 року застрахована не була.

Враховуючи положення ч.9 ст.83 ЦПК України колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про неможливість встановити чи була застрахована цивільно-правова відповідальність сторін, як власників транспортних засобів, на дату ДТП, що сталась за їх участю.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, що завдані позивачці в результаті дорожньо-транспортної пригоди з ОСОБА_2 , як заподіювача шкоди, колегія суддів зауважує про таке.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон 1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з мстою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону 1961-IV обов`язку з`ясовується судом, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Наведені висновки про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди узгоджуються і з прийнятими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96).

Водночас, як встановлено апеляційним судом цивільно-правова відповідальність, як транспортного засобу «Lexus RX 350», д.н. НОМЕР_2 , так і транспортного засобу «Toyota Prius», д.н. НОМЕР_3 , станом на 12 березня 2021 року застрахована не була.

При цьому згідно пп. а) п 41.1 Закону 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих не відшкодовує шкоду заподіяну транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, у разі її заподіяння транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону.

Пунктом 1.7 Закону 1961-IV визначено, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Ураховуючи викладене, колегія суддів визначаючи суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню, як це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України, виснує про пред`явлення позовних до належного відповідача.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Як убачається з висновку №111-21 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу «Toyota Prius», д.н. НОМЕР_6 , власником якого є ОСОБА_1 , складеного судовим експертом Крутих Є.О., вартість завданого матеріального збитку завданого такому транспортному засобу внаслідок ДТП, яка відбулась 12 березня 2021 року визначається рівною 96 028,75 грн.

З копії квитанції до прибуткового касового ордера від 25 травня 2021 року убачається, що ОСОБА_1 сплачено ФОП ОСОБА_4 3 000 грн за проведення експертного дослідження.

З огляду на вказане вище та з урахуванням наведеного висновку експерта №111-21, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження автомобіля у розмірі 96 028,75 грн та вартості експертного автотоварознавчого дослідження у розмірі 3 000 грн.

Стосовно доводів спричиненої позивачці моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 100 000 грн, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Вирішуючи спір у цій частині позову, колегія суддів на підставі оцінених доказів, що містяться у справі, встановивши, що протиправними діями відповідача позивачці спричинено моральну шкоду, дійшов висновку про те, що у відповідності до вимог статті 1167 ЦК України відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачці.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди, заявлений позивачкою, не в повній мірі узгоджується з розміром моральних страждань позивачки з урахуванням усіх встановлених у справі обставин.

Тому, колегія суддів доходить висновку, що заявлений позивачкою розмір моральної шкоди підлягає зменшенню.

При визначенні розміру стягнення з відповідача на відшкодування позивачці моральної шкоди колегія суддів приймає до уваги ступінь вини відповідача, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, розмір завданої моральної шкоди та її тривалість, і вважає за необхідне визначити розмір грошової компенсації з урахуванням розумності та справедливості 3 000 гривень, що узгоджується з розміром моральних страждань позивачки.

Доказів, які б спростували наявність підстав для відшкодування позивачці спричинену винними діями відповідача моральної шкоди, як і заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди не з вини відповідача суду не надано.

Водночас колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача сплаченої нею вартості договору оренди автомобілю «Mitsubishi Mirage», д.н. НОМЕР_1 , орендувати який вона була змушена через пошкодження у ДТП та неможливість використання власного транспортного засобу.

Так на підтвердження понесення зазначених вище витрат позивачкою надано Договір оренди транспортного засобу від 13 березня 2021 року, укладений між нею та ОСОБА_5 у простій письмовій формі (а.с.61-63).

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами 1 та 3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюється ЦК України та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Як зазначається в ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частина 2 статті 215 ЦК України встановлює, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, оскільки договір оренди від 13 березня 2021 року був укладений у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений, колегія суддів вважає, що вказані позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки укладений сторонами договір, в силу положень ст. 220 ЦК України є нікчемним, оскільки сторонами при його укладенні не дотримано форму договору.

Цей висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 під час розгляду справи №521/4147/21, колегія суддів виходить з такого.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року у справі №521/4147/21, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Позивачка зазначає, що для захисту своїх інтересів, як потерпілої у вказаній вище справі вона звернулась за наданням професійної правничої допомоги до адвоката Івуса П.В., за послуги надані яким у суді першої інстанції, сплатила 22 500 грн, що підтверджується актом № 1 виконаних робот від 09 червня 2021 року, квитанцією № 5 від 09.06.2021 року про оплату правової допомоги, а у апеляційному суді 15 000 грн, що підтверджується актом № 2 виконаних робот від 05 жовтня 2021 року та квитанцією № 6 від 05 жовтня 2021 року про оплату правової допомоги.

Однак, колегія суддів ставиться критично до посилань ОСОБА_1 про надання їй правової допомоги адвокатом Івусом П.В. у справі №521/4147/21, оскільки попри вимоги ст. 76-81 ЦПК України позивачкою не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів надання нею адвокату Івусу П.В. повноважень на представництво її інтересів у вказаній справі.

Так, відповідно до ч.ч.2,4 ст. 270 КУпАП інтереси потерпілого може представляти представник - адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Повноваження адвоката як представника потерпілого посвідчуються документами, зазначеними у частині другій статті 271 цього Кодексу.

Частина 2 ст. 271 КУпАП передбачає, що повноваження адвоката на участь у розгляді справи підтверджуються довіреністю на ведення справи, посвідченою нотаріусом або посадовою особою, якій відповідно до закону надано право посвідчувати довіреності, або ордером чи дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката або обмеження його прав на вчинення окремих дій як захисника. Витяг засвідчується підписами сторін.

Як убачається із матеріалів справи, на підтвердження повноважень Івуса П.В. на представництво своїх інтересів у справі позивачкою надано суду лише копії витягів з договорів №89 та №85, проте не надано відповідних ордерів.

Окрім того, надані позивачкою витяги з договорів не містять інформації ані щодо строку дій відповідних договорів про надання правової допомоги, ані щодо визначеного сторонами розміру гонорару за надання відповідних правничих послуг.

Щодо заявленого позивачкою розміру витрат понесених нею за надану професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у справі №521/1302/22, колегія суддів звертає увагу на відсутність у матеріалах справи передбачених ч.4 ст. 62 ЦПК України доказів наявності, зокрема, у адвоката Івуса П.В. повноважень на її представництво.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду з вказаних вище підстав потрібно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 матеріальну шкоду завдану внаслідок пошкодження автомобіля у розмірі 96 028,75 грн, моральну шкоду у розмірі - 3 000 грн, витрати по оплаті вартості експертного автотоварознавчого дослідження - 3 000 грн.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.п.1,3,4 ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване заочне рішення суду скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

З огляду на те, що позивачкою жодних розрахунків понесених нею судових витрат не подавалось, апеляційний суд вважає, що на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у розмірі 1 020,28 грн (а.с.1) та апеляційної скарги 1530,43 (т.2 а.с.41), пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, що завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 96 028,75 грн, моральної шкоди у розмірі 3 000 грн, витрат на експертне автотоварознавче дослідження у розмірі 3 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви та апеляційної скарги, у розмірі 2 550,72 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова