Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5672/21 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 11 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/5672/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Петровської М.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову та прийнятої судом 14.11.2023 відмови від частини позовних вимог, просив: усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 16.04.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було посвідчено свідоцтво, відповідно до якого ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1 , яка належала відповідачу ОСОБА_2 , та була реалізована відповідно до ст.61 Закону України Про виконавче провадження. Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 04.11.2020 по справі №278/10876/20, на стадії виконання рішення суду від 03.06.2020, затверджено мирову угоду, відповідно до якої право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до позивача в рахунок часткового погашення заборгованості на суму 500 000,00 грн. 25.11.2020 державним реєстратором Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області Санніковою І.В. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за позивачем. Позивач вказав, що у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 без його згоди та правових підстав проживають відповідачі по справі, які не є членами його родини, та які добровільно не бажають звільнити житло, крім того чинять йому перешкоди у користуванні ним. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28.06.2023 його та його неповнолітнього сина ОСОБА_7 вселено у квартиру АДРЕСА_1 . Позивач також зазначив, що проживання відповідачів у спірній квартирі не дозволяє йому користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, а також покладає на нього обов`язок щодо сплати додаткових комунальних послуг, які спожиті сторонніми особами.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 рокупозов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкоди у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Янчук М.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задовленні позову. Зазначає, що рішення суду першої інсанції суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.06.2019 по справі № 643/18788/15.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04.11.2020 у справі № 278/1087/20, дата державної реєстрації права власності 25.11.2020, що підтверджується копією Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 9 том1).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказав, що відповідачі без законних підстав проживають у його житлі та неправомірно створюють перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Із акта про проведені електронні торги від 27.03.2020 вбачається, що приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Волковою Євгенією Олегівною на підставі виконавчого листа №2-2986/10 виданого 26.08.2011 Ленінським районним судом м.Севастополя, відповідно до ст.61 Закону України Про виконавче провадження, було передано на реалізацію чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності, та за результатами проведених електронних торгів з реалізації якої, відповідно до протоколу від 16.03.2020 №47004, переможцем визнано ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва від 16 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. та зареєстрованого в реєстрі за №598, ОСОБА_6 за 824 29 гривень 00 копійок було придбано майно, що раніше належало ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Житомирського районного суду м.Житомира від 04 листопада 2020 року у цивільній справі 278/1087/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором позики затверджено мирову угоду на стадії виконання рішення суду на наступних умовах: право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох житлових кімнат та службових приміщень загальною площею 124,1 кв.м, в тому числі житловою 68,7 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , переходить до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рахунок часткового погашення заборгованості на суму 500 000 грн згідно рішення Житомирського районного суду Житомирської області №278/1087/20 від 03.06.2020.

Відповідно до інформаційної довідки №247474607 від 10.03.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, і довідки, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку Єдність від 09.12.2020 №280, ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка згідно рішення суду 278/1087/20 від 04.11.2020 належить йому на праві приватної власності (1/1 частка).

Із повідомлення Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради від 21.10.2021 №10-09/1815, наданого на виконання ухвали суду від 15.09.2021, в АДРЕСА_2 , зареєстровано місце проживання п`яти осіб: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 23.11.2010; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 05.05.2017; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 10.03.2020; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 10.03.2020; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 23.11.2010.

Відповідно до копії актового запису про народження №2528 від 07 вересня 2011 року, наданої на виконання ухвали суду від 28.09.2022, батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , записані: ОСОБА_10 і ОСОБА_8 .

Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28 червня 2023 року у цивільній справі №296/3488/23 усунуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітньому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду набрало чинності 31 липня 2023 року.

При цьому, зазначеним вище рішенням суду у цивільній справі №296/3488/23, на момент його ухвалення, встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 з 23.11.2010, ОСОБА_3 з 10.03.2023 та як внутрішньо переміщена особа - неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з 06.04.2023.

Згідно інформації за номенклатурою №10-14/1270 від 07.09.2023 про осіб зареєстрованих за адресою: АДРЕСА_2 , вбачається, що станом на 07.09.2023 відомості щодо осіб зареєстрованих за вказаною вище адресою, відсутні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав, що вимога позивача в частині усунення перешкод у здійсненні права власності квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання їм іншого житлового приміщення є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача в частині усунення перешкод у здійсненні права власності квартирою шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 , суд зазначив, що, як пояснив в судовому засіданні позивач, остання понад рік не проживає у квартирі та виїхала за кордон, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі та вчинення нею дій, які перешкоджають позивачу користуватись належним йому житлом, у зв`язку з чим позов в цій частині не підлягає задоволенню. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Оскільки особа, яка подала апеляційну скаргу адвокат Янчук М.О. представляє інтереси лише ОСОБА_2 , то рішення суду першої інстанції переглядається лише щодо вимог до ОСОБА_2 .

У цій частині колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом (частина 1 статті 109 ЖК України).

Частиною першою статті 383 ЦК Українита статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСРдо членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини ( ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04.11.2020 у справі № 278/1087/20, дата державної реєстрації права власності 25.11.2020. Таким чином, ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру в рахунок погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями ОСОБА_6 , який був попереднім власником житла, під час примусового виконання відповідного рішення суду.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказав, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не є членами його сім`ї та без відповідної правової підстави проживають у належній йому квартирі.

Із звернення ОСОБА_1 від 12.04.2023, яке адресовано т.в.о.начальника Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області підполковнику поліції Віталію Княгницькому вбачається, що ОСОБА_1 просив орган поліції встановити законність перебування ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та їх родича ОСОБА_11 в належній йому квартирі АДРЕСА_1 , оскільки останні не допускають його разом з малолітнім сином до помешкання.

Судом першої інстанції встановлено, що спірне житло не є предметом договору найму.

Також втановлено, що ОСОБА_2 понад рік не проживає у квартирі та виїхала за кордон.

Таким чином встановлено, що фактично у належній на праві власності позивачу квартирі проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , рішення суду щодо яких в силу повноважень представника не оскаржується.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції, з огляду на відсутність доказів проживання ОСОБА_2 у спірному житлі, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів ще раз зауважує, що звертаючись із апеляційною скаргою на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 року, представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 просив скасувати його в повному обсязі, в тому числі і щодо вирішених вимог позивача до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .

Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази (довіреність, договір, доручення) про те, що відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_12 уповноважували адвоката Янчука М.О. на представництво їх інтересів у суді при розгляді цієї справи та відповідно і оскарження рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 року.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 зазначив, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Відтак, із матеріалів справи вбачаєтся, що адвокат Янчук М.О. уповноважений представляти інтереси лише ОСОБА_2 , а тому апеляційний суд переглядає рішення суду пешої інстанції лише в частині вирішення прав та обов`язків останньої. В решті рішення суду не є предметом апеляційного розгляду, так як ОСОБА_5 не є уповноваженим представником зазначених вище відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_12 ..

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновків, які були викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.06.2019 по справі № 643/18788/15, оскільки в указаній справі наведено правову позицію щодо прав власника, який набув жиле приміщення за результатами зверненнями на предмет іпортеки. Проте, у цій справі позивач набув права власності на спірну квартиру не в результаті придбання її з прилюдних торгів в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, а за судовим рішенням від фізичної особи.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого в частині вимог до ОСОБА_13 (що є предметом апеляційного оскарження) ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_2 ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2023 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 залишии без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.03.2024.

Головуючий Судді