Справа № 456/5681/23
Провадження № 2/456/276/2024
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

08 березня 2024 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Дверій Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Стрию цивільну справу №456/5681/23 за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд

встановив:

Представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №LVH9AK15967689 від 30.09.2008 року в розмірі 313388,88 гривень станом на 24.10.2023 року, а також судові витрати у розмірі 3760,67 гривень.

В обґрунтування своїх вимог, представник позивача посилався на те, що 30.09.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , укладено кредитний договір №LVH9AK15967689 від 30.09.2008.

Вказує, що згідно умов зазначеного вище Договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 37174,68 доларів США на термін до 27.09.2013 року, а відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Згодом були укладені додаткові угоди до кредитного договору, згідно яких кредитний договір переведено з валюти Долар США на валюту гривня.

Зазначає, що позивач покладенні на нього зобов`язання виконав в повному обсязі, а позичальник не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, в результаті чого станом на 24.10.2023 року утворилась заборгованість в розмірі 313388,88грн.

Представник Позивача в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

У відповідності з пунктом 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

30.09.2008 року між Позивачем та Відповідачем ОСОБА_1 , був укладений кредитно-заставний договір №LVH9AK15967689 від 30.09.2008.

Згідно умов вказаного договору, загальний розмір кредиту становить 37130,91 доларів США (п.17.1.1 договору), валюта кредиту USD (п.17.1.2), мета кредиту а)частина кредиту в розмірі 24332,53 доларів США надається з метою придбання позивальником автомобіля; б)частина кредиту в розмірі 2006,756 доларів США надається з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; в)частина кредиту в розмірі 6,83 доларів США надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі; г) частина кредиту в розмірі 729,96 доларів США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту; частина кредиту в розмірі 52,82 доларів США надається з метою оплати поліса обов`зкового страхування цивільно-правової відповідальності; дата видачі кредиту не пізніше ніж 30.09.2008 року (п.17.1.4 договору), дата погашення 37.09.2013 року (п.17.1.5 договору), процентна ставка 15.00 річних (п.17.1.6 договору), чергові страхові платежі з метою виконання зобов`язань за п.3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 10043,77 доларів США для сплати чергових страхових платежів (п.17.1.7 договору), сплата інших платежів на користь банку а) винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 729,96 доларів США, що сплачується в момент видачі кредиту; б) винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту; в) винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до ст.16.9; г) винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,80% річних від суми зарезервованих ресурсів (п.17.1.8 договору); період сплати з 10 по 15 число кожного місяця (п.17.1.8 договору).

Предметом застави згідно п.8.1 та 17.9 договору є легковий автомобіль марки «Volkswagen Transporter Kasten», 2007 року випуску, кузов НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2,0. Вартість предмета застави станом на дату підписання договору становить 151576,00 (п.17.10 договору).

Згідно додатку №2 до кредитного договору №LVH9AK15967689 від 30.09.2008 «Загальна вартість кредиту», забезпеченням по кредиту виступає придбаний автомобіль, річна ставка фіксована, курс долара на час укладення договору 4,98; курс євро 7,16.

Згідно поданих Позивачем доказів та відповідно до ордера-розпорядження бухгалтерії №1 від 30.09.2008 року з призначенням платежу «Видача кредиту згідно кредитного договору №LVH9AK15967689 від 30.09.2008, на поточний рахунок автосалону «Алекс» було перераховано грошові кошти в розмірі 121176,00 грн. на оплату автомобіля.

В жовтня 2011 року між сторонами по справі укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №LVH9AK15967689 від 30.09.2008 року, згідно п.1 якої суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшено на 10350,02 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 4978,65 доларів США, комісія у розмірі 1725,82 доларів США, пеня у розмірі 3645,55 доларів США. Дата остаточного погашення заборгованості за договором 28 жовтня 2021 рік.

25 травня 2016 року між сторона по справі укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору №LVH9AK15967689 від 30.09.2008 року, згідно п. 1, сторони узгодили, що заборгованість за договором на дату складання цієї додаткової угоди становить 36860,60 доларів США та замінено валюту кредиту за договором з доларів США на гривню, у зв`язку з чим заборгованість позичальника, зазначена в п. 1.1 цієї додаткової угоди на дату укладення цієї додаткової угоди становить 926443,67 грн. Суму заборгованості, що виникла після підписання цієї угоди, зменшено на 509470,38 грн. Крім того, сторони погодили, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років. Відповідно до додатку №1 до Додаткової угоди №2 до кредитного договору №LVH9AK15967689 від 30.09.2008 року, залишок кредиту становить 313388,88 грн.

14.06.2018 року відбулась державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва ПАТ КБ «ПриватБанк») на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва АТ КБ «ПриватБанк»).

Випискою з ЄДРПОУ та банківською ліцензією підтверджується, що позивач є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на здійснення банківських операцій.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що свої зобов`язання за кредитним договором він виконав в повному обсязі, а Відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни не повернула належні грошові суми, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка підтверджується розрахунком.

Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України про зобов`язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України «Кредит».

Відповідно до п.1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Згідно зі статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно статті 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Частина 1 статті 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач зазначає, що зобов`язання за кредитно-заставним договором він виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі 37174,68 доларів США, що передбачено умовами Кредитного договору.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На переконання суду є доведеним факт надання Позивачем та отримання Відповідачем кредиту для придбання автомобіля саме у сумі, встановленій кредитно-заставним договором №LVH9AK15967689 від 30.09.2008 року в розмірі 27130,91 доларів США.

Із дослідженої в судовому засіданні хронології та послідовності дій ПАТ КБ «ПриватБанк» з відповідачем, вбачається, що сторони 25 травня 2016 року, остаточно узгодили суму боргу та терміни її погашення уклавши додаткову угоду №2 до кредитного договору №LVH9AK15967689 від 30.09.2008 року.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищестоящої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя».

Відповідач не надав суду заперечень на позов та будь-яких доказів на їх підтвердження.

Відповідач порушив зобов`язання за кредитним договором та допустив заборгованість.

Оскільки позивачем надано достатні та належні докази на підтвердження істотного порушення відповідачем умов кредитного договору та існування заборгованості, зазначеної в позовній заяві, а також враховуючи позицію відповідача, який не оспорив ні суму позову, ні підстав, з яких позов заявлений, суд задовольняє заявлений позов у повному обсязі.

Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача має бути стягнуто судові витрати у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України, 10, 19, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №LVH9AK15967689 від 30.09.2008 року в сумі 313388,88 (триста тринадцять тисяч триста вісімдесят вісім грн. 88 коп.) грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3760,67 грн.00 коп.

Копію заочного рішення направити сторонам в порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Р. Т. Шрамко