Справа №369/5760/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/1750/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Загарук Н.Н.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2023 року у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року заявник звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даною заявою.

Заяву мотивував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.08.2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.04.2023 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 63 083 грн.

Боржник зазначає, що він працює у ТОВ «Стемакс» на посаді начальника відділу транспортної логістики, його заробітна плата без вирахування податку на доходи фізичних осіб становить за останні шість місяців (з жовтня 2022 року по березень 2023 року в середньому 8 226,67 грн. (49360,00 грн./6 місяців). Крім того, зазначає, що із заробітної плати він сплачує податок на доходи фізичних осіб в середньому 1480,80 грн. на місяць (8 884,80 грн./6 місяців). Таким чином, після здійснення зазначених відрахувань із заробітної плати в нього на життя залишається в середньому 6 745,87 грн. Також, з його заробітної плати утримуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.

На підставі викладеного, просив суд розстрочити виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.08.2022 року у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 63 083 грн. на один рік до 01.05.2024 року рівними частинами, а саме: до 01.06.2023 - 5 256,92 грн. до 01.07.2023 - 5 256,92 грн.; до 01.08.2023 - 5 256,92 грн.; до 01.09.2023 -5 256,92 грн; до 01.10.2023 -5 256,92 грн.; до 01.11.2023 -5 256,92 грн.; до 01.12.2023 - 5 256,92 грн.; до 01.01.2024-5 256,92 грн.; до 01.02.2024 - 5 256,92 грн.; до 01.03.2024 - 5 256,92 грн.; до 01.04.2024 - 5 256,92 грн.; до 01.05.2024 -5 256,92 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2023 року заяву ОСОБА_2 про розстрочення виконання рішення суду в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за несплату аліментів задоволено. Розстрочено виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.08.2022 року у справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 63 083 грн. на один рік до 01.05.2024 року рівними частинами, а саме:

до 01.06.2023 - 5 256,92 грн.

до 01.07.2023 - 5 256,92 грн.;

до 01.08.2023 - 5 256,92 грн.;

до 01.09.2023 -5 256,92 грн;

до 01.10.2023 -5 256,92 грн.;

до 01.11.2023 -5 256,92 грн.;

до 01.12.2023 - 5 256,92 грн.;

до 01.01.2024-5 256,92 грн.;

до 01.02.2024 - 5 256,92 грн.;

до 01.03.2024 - 5 256,92 грн.;

до 01.04.2024 - 5 256,92 грн.;

до 01.05.2024 -5 256,92 грн.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог відповідача у повному обсязі.

27 жовтня 2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В ході розгляду справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.08.2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.04.2023 року у справі №369/5760/21 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 63 083 грн.

На підтвердження своїх вимог, стороною заявника надано суду довідку про доходи від 23.04.2023 року та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 01.05.2023 року.

Задовольняючи заяву про розстрочення виконання рішення суду, суд першої інстанції виходив із того, що заявником доведено існування у нього виключних обставин, які ускладнюють виконання рішення, а ситуація військового стану в країні не сприяє належній можливості пошуку громадянами джерел отримання прибутків.

Як вбачається із матеріалів справи, доводи апелянта, які він поклав у основу апеляційної скарги співпадають з його позицією, висловленою в суді першої інстанції. Такій позицій судом першої інстанції була надана належна правова оцінка, з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Виходячи із вимог ст. 435 ЦПК України і ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» відстрочення та розстрочення виконання судового рішення може бути застосовано судом лише у виключних випадках, оскільки рішення суду підлягає обов`язковому виконанню у повній мірі в строк і у порядку, передбаченому чинним законодавством. Підставою для застосування вказаних норм є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим для виконання.

Таким чином, підставою для відстрочення/розстрочення виконання рішення є обставини, що ускладнюють виконання рішення. У вирішенні питання про відстрочення/розстрочення виконання рішення враховуються відсутність вини боржника у створенні обставин, що ускладнюють виконання рішення, тимчасовість перебування боржника у такому стані, а також мають бути враховані права стягувача.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини.

При розгляді заяв щодо відстрочення/розстрочення виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання строків відстрочення/розстрочення виконання рішення, при цьому надання відстрочки/розстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника та має бути компромісом між заінтересованими особами.

Задоволення заяви про відстрочення/розстрочення виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Розстрочка виконання рішення суду - це розподіл виконання рішення на частини, що підлягають виконанню протягом певного періоду часу або через певні періоди часу, що призводять до перенесення строку виконання рішення на пізніші періоди, зокрема, полягає в розподілі належних до сплати сум платежу на певні частини із встановленням конкретного строку для виконання кожної з визначених частин рішення.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 року № 14, визначено, що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що відповідно до ст. 351 ЦПК і ст. 121 ГПК їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Розстрочення означає виконання рішення частками, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо). Питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14 липня 2020 року у справі № 908/1884/19.

Розглядаючи дану справу судом першої інстанції було враховано баланс інтересів обох сторін по справі та рівень доходів заявника. Суд надав оцінку можливості заявником виконання рішення. З точки зору апеляційного суду постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції врахував інтереси обох сторін, оскільки хоча і з певною відстрочкою, однак забезпечив виконання рішення суду, в той час як незадоволення такої заяви могло б взагалі колапсувати здійснення платежів боржником.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько