Провадження № 2-др/761/47/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Пономаренко Н.В.

за участю секретаря Чигрин К.К.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача Пекара В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві заяву перезаставника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пекаря Василя Мирославовича про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович про встановлення факту родинних стосунків та визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява представник відповідача ОСОБА_2 - адвоката Пекара Василя Мирославовича про ухвалення додаткового рішення щодо розподіл судових витрат по справі № 761/36860/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович про встановлення факту родинних стосунків та визнання заповіту недійсним., відповідно до якої представник відповідача просив суд стягнути з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані із розглядом справи № 761/36860/19, у розмірі 50 500,00 грн. 00 коп.

Клопотання обґрунтовано тим, що відповідач вважає, що дії позивача, спрямовані на визнання недійсним заповіту від 17 лютого 2019 року складного ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом Станіславом Олександровичем, були необґрунтованим, осікли позовні вимоги до ОСОБА_2 пред`являлись до добросовісного набувача вказаного нерухомого майна та не ґрунтувались на належних і допустимих доказах, які б підтверджували правову позицію позивача.

Також представником відповідача зазначено, 23.10.2023 та 04.11.2023 ні позивач, ні його представник не з`явились у судові засідання, про час та дату були належним чином повідомлені і не подали суду жодного доказу поважності своєї неявки, у зв`язку із чим ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович про встановлення факту родинних стосунків та визнання заповіту недійсним було залишено без розгляду.

Заява мотивована тим, що залишення судом позову без розгляду відбулося внаслідок неодноразової неявки позивача в судове засідання під час розгляду справи по суті. Тому сторона відповідача вказує, що подібні дії також були спрямовані на безпідставне та нічим не обґрунтоване затягування розгляду справи.

01.02.2024 до суду надійшли заперечення позивача на вказану заяву у яких вона просила залишити без задоволення заяву про ухвалення додаткового рішення по справі. В обґрунтування заперечень вказано, що судові засіданні про які зазначено стороною відповідача в загальному розмірі тривала 2 год.. Окрім того зазначено, що подача апеляційної скарги стороною відповідача на ухвалу суду, яка не була задоволено судом апеляційної інстанції, яка оцінена у 7500,00 грн., не може бути стягнуто з позивача, оскільки виникли виключно діями відповідача щодо подачі апеляційної скарги.

Також у запереченнях вказано, що виходячи з обставин справи, які склались у даному випадку, категорію спору, що є немайновим, фінансового стану і статусу обох сторін у спірних правовідносинах, обсягу фактично наданих позивачу послуг з правової допомоги та заперечень сторони позивача в контексті положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України, стягнення судових витрат, понесених відповідачем у вказаній справі у розмірі 50 500,00 грн. є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах позивача, а також часом витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їх розміру та справедливості розміру отриманих коштів.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2023 року у даній справі позов залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача в судові засідання на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.

В судовому засіданні відповідач та представники відповідача просив заяву задовольнити з викладених в ній підстав та пояснив, що позивач під час розгляду справи діяв недобросовісно, що зумовило залишення без розгляду поданої позивачем позовної заяви.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення вказаної заяви із підстав викладених у письмових запереченнях.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про день час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04.12.2023 року у даній справі позов залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача в судові засідання на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.

За приписами ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу (ч. 6 ст. 142 ЦПК України).

За приписами частини 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Аналіз наведених положень приводить до висновку, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, з`ясуванню підлягають обставини, які саме необґрунтовані дії позивача були здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема, чи діяв позивач недобросовісно, чи зловживав своїми правами.

Як вже зазначалось, у зв`язку з неявкою представника позивача в судові засідання, призначені на 23.10.2023 та 04.12.2023, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва 04.12.2023 у даній справі позов залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України .

Окрім того, вказаною ухвалою вказано, що враховуючи, що ухвалою від 08.05.2023 року підготовче провадження по вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні, відсутні правові підстави згідно п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України для залишення позовної заяви без розгляду.

Вимоги ч.4 ст.82 ЦПК України встановлюють, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За правилами пункту 2 частини першої, частини п`ятої статті 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі першої неявки без поважних причин належним чином повідомленого позивача в судове засідання або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Так, відповідно до ч.5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Частиною 6 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що саме по собі звернення з позовом до суду та подання заяви про залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених ним судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

За змістом частини п`ятої статті 142 ЦПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 751/10961/16.

До необґрунтованих дій позивача відноситься саме неявка представника позивача, який був належним чином повідомлений про розгляд справи та повторно не з`явився в судові засідання, що призвело до затягування розгляду справи, втрату інтересу сторони позивача до розгляду даної справи по суті.

Верховним Судом у складі колегії судців Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14.01.2021р. у справі № 521/3011/18 було зазначено, що: «З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необгрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, представником відповідача вказано, що дії позивача, спрямовані на визнання недійсним заповіту від 17 лютого 2019 року складного ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом Станіславом Олександровичем, були необґрунтованими, оскільки позовні вимоги до ОСОБА_2 пред`являлись до добросовісного набувача вказаного нерухомого майна та не ґрунтувались на належних і допустимих доказах, які б підтверджували правову позицію позивача.

Також відповідач вказує, що 23.10.2023 та 04.11.2023 ні позивач, ні його представник не з`явились у судові засідання, про час та дату були належним чином повідомлені і не подали суду жодного доказу поважності своєї неявки, у зв`язку із чим ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит Станіслав Олександрович про встановлення факту родинних стосунків та визнання заповіту недійсним було залишено без розгляду.

До заяви про стягнення витрат на правничу допомогу долучено: - копію договору №1263 про надання правничої допомоги від 18.02.2020; - копію платіжного доручення № @2PL950095 від 19.02.2020 на суму 12 500,00 грн.; - копію платіжного доручення №@2PL346867 від 16.09.2020 на суму 1760,00 грн.; -копію платіжного доручення № @2PL337667 від 16.09.2020 на суму 4 990,00 грн.; - копію платіжного доручення № @2PL502754 від 17.02.2021; - копію платіжного доручення №@2PL515953 від 17.02.2021 на суму 4870,00 грн. ; - копію платіжної інструкції №16/10/37SB від 16.10.2023 на суму 21 500,00 грн., копію акту №00360-1 від 23.10.2023.

З матеріалів справи вбачається, що позивач явку свого представника повторно в судове засідання не забезпечив, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяв (клопотань) про розгляд справи його участі до суду не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на: 1) професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За приписами частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, що повною мірою відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу.

Стороною позивача було подано до суду заперечення щодо заяви про ухвалення додаткового рішення, яке у своєму змісті містить клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Суд, з урахуванням клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, приходить до висновку щодо часткового стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

Так, суд критично оцінює посилання представника позивача, що відсутність конкретного номеру справи у Договорі та платіжних дорученнях може свідчити про надання правової допомоги по інших справах, що не підлягає стягненню, оскільки надані докази понесених витрат на правничу допомогу разом із матеріалами справи підтверджують, що надані адвокатські послуги саме по справі №761/36860/19.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

В постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, визначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Разом з тим, суд вважає, що до складу витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач просить стягнути із позивача, не можуть входити витрати у розмірі 7500, 00 грн. на підготовку та надсилання апеляційної скарги на ухвалу від 12.10.2022, оплата судового збору та представництво інтересів клієнта в Київському апеляційному суді, оскільки вказані витрати виникли із дій відповідача, а саме подання відповідної апеляційної скарги, а також враховуючи, що її задоволено не було.

Проаналізувавши вартість і обсяг наданих позивачу юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі № 761/36860/19, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих представниками процесуальних документів, ціну позову, а також час, який необхідний адвокату на їх підготовку та прийняття участі у розгляді справи, суд дійшов до висновку, що сума витрат на правничу допомогу визначена у заяві про ухвалення додаткового рішення у розмірі 55 500, 00 грн. є необґрунтованою та не відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушений був понести відповідач у цій справі про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії спору, що є немайновим, фінансового стану і статусу обох сторін у спірних правовідносинах, обсягу фактично наданих позивачу послуг з правової допомоги та заперечень сторони відповідача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на переконання суду, стягнення судових витрат, понесених позивачем у вказаній справі у розмірі 55 500,00 грн. є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах позивача, а також часом, витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів.

Враховуючи наявність підстав для зменшення розміру суми судових витрат суд приходить до висновку, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню компенсація понесених ним судових витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цивільної справи в розмірі 21 000,00 грн..

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, яке при цьому не порушуватиме права учасника справи на отримання коштів, які він змушений затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно з ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заяви про компенсацію судових витрат в цивільній справі та наявність правових підстав для його часткового задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 133, 137, 141,142, 257, 261, 353 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

заяву - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) компенсацію понесених ним судових витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цивільної справи в розмірі 21000,00 грн.

В іншій частині заяви - відмовити.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст складено: 08.03.2024.

Суддя: