Справа № 279/343/24
Провадження № 2/279/580/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Недашківської Л.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу №279/343/24 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генеральної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Державна казначейська служба України, треті особи: Коростенська окружна прокуратура, Коростенський РУП ГУНП в Житомирській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) органів досудового розслідування та прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Офісу Генеральної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Державна казначейська служба України, треті особи: Коростенська окружна прокуратура, Коростенський РУП ГУНП в Житомирській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) органів досудового розслідування та прокуратури. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що в провадженні сектору дізнання Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження №5 від 15.12.2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 384 ч.1, 358 ч.1 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває більше 12 років без прийняття остаточного рішення, з урахуванням повідомлення ГУ МВС України в Житомирській області від 23.03.2010 року про поверхневе проведення дослідчих перевірок з 2004 року та притягненя працівників Коростенського МВ до дисциплінарної відповідальнсоті за бездіяльність близько 20 років. Неналежне досудове розслідування кримінального провадження проявилось у неодноразовому скасуванні судом постанов слідчого та дізнавача про закриття кримінального повадження, а саме: постановою від 29.11.2012 року, ухвалами від 16.06.2014 року, 22.03.2016 року, 26.01.2022 року, 28.01.2022 року, 28.03.2023 року та 18.12.2023 року. Крім того, слідчими та дізнавачами за бездіяльності прокурорів не було враховано та не надано оцінки, не виконано обов`язкові до виконання рішення судів від 29.08.2012 року, 29.11.2012 року, 21.07.2021 року, 28.03.2023 року та висновок експертизи від 13.04.2012 року. Важає, що він має право на відшкодування шкоди не на підставі скасування процесуальних рішень, а за систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки його заяви про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідачів, надмірну тривалість досудового розслідування. Внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, неодноразового протиправного закриття криімнального провадження, він був змушений докладати додаткових зусиль щодо відновлення своїх прав, що призвело до завдання йому моральної шкоди. Надмірна тривалість досудового розслідування призвела до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації, тощо. Він постійно перебуває в стані хронічної психоемоційної напруги, вразливості, розчарування, відчуття несправедливості і постійного стану тривоги та невизначеності у подальшому житті. Це призводить до виснаження як фізичних, так ін психічних сил, знижуючи тим самим емоційну вольову стійкість та адаптаційний ресурс. У зв`язку з цим він неодноразово звертався за медичною допомогою. Розмір спричиненої моральної шкоди оцінює в сумі 475070,00 грн., яку просить стягнути на його коисть з Державного бюджету України.

Розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного спровадження.

Представником відповідача Офісу Генеральної прокуратури подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити, так як органи дізнання, сілідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції, такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданням кримінального судочинства. Законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції судів цивільної юрисдикції. Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокуратури під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає глава 26 КПК України. Наведені позивачем обставини вчинення органами дізнання, досудового слідства та прокуратури "протиправних дій та бездіяльності", відповідно до положень кримінально процесуального законодавства, не можуть бути оскаржені на стадії досудового розслідуваня та, відповідно, визнані "протиправними". В наданих позивачем судових рішеннях відсутні встановлення протиправності дій чи бездіяльності посадових осіб органів дізнання, досудового слідства та прокуратури. Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалось Коростенським РУП ГУНП в Житомирській області, процесуальне керівництво забезпечувалося прокурором Коростенської окружної прокуратури, а тому Офіс Генерального прокурора в розумінні заявлених позивачем вимог не вчинив протиправних дій та бездіяльності, оскільки не має передбачених законодавством повноважень на розгляд звернеь в цій частині по суті, що узгоджується з правилами ст. 308 КПК України та ст. 17 ЗУ "Про прокуратуру". Таким чином Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі. Крім того, сам факт звернення позивача із заявами до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішенням слідчого чи прокурора, позивач у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно п.18 ч.1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Позивачем подано відповідь на відзив Офісу Генерального прокурора, зазначивши, що він, у даній справі, не оскаржує рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Підставою звернення до суду є надмірна тривалість досудового розслідування, унаслідок систематичного прийняття відповідних рішень без проведення згідно КПК перевірки його заяви про злочин, які неодноразово скасовувались у судовому порядку. Крім того, відповідно до ЗУ "Про прокуратуру" прокурори вищого рівня мають право давати вказівки прокурору нижчого рівня, погоджувати прийняття певних рішень та здійснювати інші дії, що безпосередньо стосуються реалізації цим прокурором функцій прокуратури, виключно в межах та порядку, визначених законом. Генеральний прокурор має право давати вказівка будь-якому прокурору, а тому Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем у вказаній справі. Просив відзив залишити без задоволення.

Відповідачем ГУНП в Житомирській області подано відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити, так як реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди. Доводи позивача з незгодою з процесуальними рішеннями, які приймалися посадовими особами Коростеснкього РУП ГУНП в Житомирській області у кримінальному провадженні, а також припущеннями, що посадові особи Коростенської окружної прокуратури не здійснювали нагляд за досудовим розслідуванням, які між іншим, ним оскаржувалися в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. Позивач реалізував своє право на оскарження рішень, дій чи дездіяльності посадових осіб Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області під час досудового розслідування, в порядку встановленому КПК, і задоволення поданих ним скарг становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, якої зазнав позивач. Крім того, надмірна тривалість досудового розслідування в контексті обставин цієї справи мала бути предметом перевірки в порядку ст. ст. 28, 308 КПК України шляхом оскараження потерпілим недотримання розумних строків прокурору вищого рівня. Позивачем не долучено належних та допусимих доказів, що підтверджують факт його моральних та душевних страждань.

Позивачем подано відповідь на відзив ГУНП в Житомирській області, в якому просив вказаний відзив залишити без задоволення, оскільки відповідач не розібрався щодо підстави позову як елементу його змісту. Правовою підставою для відшкодування шкоди є ст. 56 Конституції України, ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження унаслідок систематичного прийняття відповівдних рішень без проведення згідно норм КПК України перевірки його заяви про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідачів, надмірну тривалість досудового розслідування.

Керівником Коростенської окружної прокуратури подано відзив на позовну заяву, в якому просить в задоволенні позову відмовити, так як позовні вимоги є необгрунтованими, не доведеними належними доказами, а саме: позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надав до суду доказів щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення стану здоров`я. Також докази про протиправну поведінку посадових осіб органу досудового рослідування чи прокуратури, внаслідок яких позивачу завдано моральної шкоди в матеріалах справи відсутні. Окрім того, за результатами досудового розслідування 05.01.2024 року винесено постанову про закриття кримінального провадження №000305 від 15.12.2012 року за ознаками кримінального проавопорушення, передбаченого ч.1 ст. 384, ч.1 ст. 385 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Позивачем надано відповідь на відзив керівника Коростенської окружної прокуратури, в якому останній просив відзив залишити без задоволення, оскільки аргументи та міркування викладені у вказаному відзиві не містять правового обгрунтування та відовідні докази.

Дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожен, чиї права та свободи було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, своєчасність розслідування та незалежність слідства.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 920/715/17 (провадження N 12-199гс18).

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє і Сассі проти Франції" (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі "Філіс проти Греції" (N 2, Philis v. Greece), заява N 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі N 916/1423/17 (провадження N 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При цьому, суд відмовляє в задоволенні клопотання позивача про витребування матеріалів кримінального провадження, так як сам факт внесення відомостей до ЄРДР в 2012 року та неприйняття до часу розгляду справи рішення, свідчить про надмірну тривалість досудового розслідування. Крім того, судом враовано строки розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (далі за текстом - Постанова ВСУ) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови ВСУ визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, неодноразового протипранвого закриття кримінального провадження, він був змушения докладати додаткових зусиль щодо відновлення своїх прав, що призвело до завдання йому моральної шкоди. Надмірна тривалість досудового розслідування призвела до молральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації, тощо. Він постійно перебуває в стані хронічної психоемоційної напруги, вразливості, розчарування, відчуття несправедливості і постійного стану тривоги та невизначеності у подальшому житті. Це призводить до виснаження як фізичних, так ін психічних сил, знижуючи тим самим емоційну вольову стійкість та адаптаційний ресурс. У зв`язку з цим він неодноразово звертався за медичною допомогою. На підтвердження вищенаведеного позивачем долучено витяги з амбулаторної картки.

З вказаних витягів не вбачається, що стан здоров`я позивача погіршився, а такі захворювання як ГРВІ, Бронхіт ніяк не пов`язані з порушенням прав позивача.

Суд не вбачає, що надмірна тривалість досудового розслідування могла вплинути на важкість виконання позивачем повсякденних обов`язків, погіршення його відносин з оточуючими.

Зниження та нестійкість настрою, нервозність, стан тривоги та дратівливість відносяться до психоемоційного стану людини, та пов`язується виключно з її темпераментом та притаманними рисами її характеру. Натомість, жодних доказів звернення з вказаною проблемою до спеціаліста, встановлення причин хронічної психоемоційної напруги, вразливості, встановлення причи порушення сну, призначення лікування, отримання лікування до суду позивачем не надано.

Щодо душевних страждань, підривом репутації то суд виходить з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, в чому саме полягає підрив його репутації (чи є позивач публічною особою, чи було розповсюджено дані відповідачами щодо досудовиго розслідування).

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Оскільки позивачем не надано доказів на підствердження своїх вимог, позовна заява містить формальний перелік моральних страждань, визначення яких сформульовано Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, без посилання на конкретні факти та докази, кримінальне провадження закрито, оскільки було встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, а відтак позовні вимоги задоволенню не підялгають.

Керуючись ст.ст.4,12,81,137,141,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.23,1167,1176 ЦК України, ст.ст.55,56 Конституції України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генеральної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Державна казначейська служба України, треті особи: Коростенська окружна прокуратура, Коростенський РУП ГУНП в Житомирській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) органів досудового розслідування та прокуратури відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі Офіс Генерального прокурора, місце знаходження: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15.

Головне управління Національної поліції в Житомирській області, місце знаходження: м.Житомир, вул. Старий Бальвар, 5/37.

Державна казначейська служба України, місце знаходження: м.Київ, вул. Бастіонна, 6.

Треті особи: Коростенська окружна прокуратура: місце знаходження:Житомирська область, м.Коростень, вул. Героїв Чорнобиля, 10.

Коростенське районне управління поліції Головного управління Національної полвції в Житомирській області, місце знаходження: Житомирська область, м.Коростень, вул.Грушевського, 5.

Суддя Недашківська Л.А.

копія згідно з оригіналом