КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1073/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті», треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксана Анатоліївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 лютого 2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 28776, про стягнення з неї на користь ТОВ «ФК «Сонаті» заборгованості за споживчим кредитним договором № 001/20/081135 від 23 липня 2020 року у загальному розмірі 8 200,00 грн.

Зазначений виконавчий напис був пред`явлений відповідачем до виконання приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Клітченко О.А., яка 22 березня 2021 року прийняла постанову про відкриття виконавчого провадження № 64915639 та розпочала його примусове виконання.

Позивач просила визнати цей виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що він був виданий без дотримання вимог щодо його вчинення на підставі нотаріально посвідченого кредитного договору, який був укладений у простій письмовій формі, а також без здійснення нотаріусом належної перевірки безспірності вимог кредитора та її повідомлення про усунення порушень за договором. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, а на користь держави - 1 073,60 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 28776 від 25 лютого 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ«ФК «Сонаті» заборгованість у розмірі 8 200,00 грн.

Стягнуто з ТОВ«ФК «Сонаті» на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині відмови в стягненні витрат на професійну правничу допомогу, позивач в особі представника - адвоката Кожем'яченка В.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити з мотивів неправильного застосування судом першої інстанціїнорм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги позову про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що 28 липня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Кожем`яченком В.В. було укладено договір про надання правничої допомоги № 186/23, умовами якого передбачено, що за надання правової (правничої) допомоги клієнт сплачує адвокату фіксовану суму гонорару у розмірі 15 000,00 грн на протязі 30 діб після закінчення виконавчого провадження на підставі відповідного рішення суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (пункти 3.5, 3.7 договору).

В описі надаваємих послуг до договору № 186/23 від 28 липня 2023 року сторони узгодили мінімальний об`єм послуг, які надаються позивачу адвокатом.

Суд першої інстанції не врахував, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц міститься висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Щодо відсутності детального опису здійснених адвокатом витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, на виконання положень частини четвертої статті 137 ЦПК України, то за змістом цієї правової норми вона запроваджена «для визначення розміру витрат», тоді як сума гонорару адвоката встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником позивача часу, а отже, розмір витрат є визначеним. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Позивач наголошує, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. У даній справі винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі і вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Адвокат не повинен був підтверджувати розмір гонорару, адже гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Учасники справи та/або їх представники в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, відповідач та треті особи причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнитиз таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, у серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ФК «Сонаті», в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 28776 від 25 лютого 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, а на користь держави - 1 073,60 грн сплаченого судового збору.

У позовній заяві позивач навела попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, а на підтвердження своїх вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу надала копії: договору про надання правової/правничої допомоги № 186/23 від 28 липня 2023 року, укладеного між нею та адвокатом Кожем`яченком В.В.; опису надаваємих послуг до вказаного договору № 186/23 від 28 липня 2023 року; ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1550484 від 04 серпня 2023 року; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4881/10 від 31 травня 2012 року.

Вирішивши справу по суті позовних вимог, суд першої інстанції відмовив позивачу у відшкодуванні за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з того, що в матеріалах справи не містяться документально підтверджені витрати позивача на правову допомогу на загальну суму 15 000,00 грн.

Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (частини перша статті 134 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої - третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18).

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19 зазначено, що «(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"); (2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; (6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до пункту 1.2 договору про надання правової/правничої допомоги № 186/23 від 28 липня 2023 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Кожем`яченком В.В., метою даного договору (зокрема, але не виключно) являється бажання клієнта в судовому порядку визнати виконавчий напис № 28776 від 25 лютого 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., таким, що не підлягає виконанню, з подальшим закінченням виконавчого провадження № 64915639 та зняття всіх заборон і обмежень.

Пунктом 3.5 договору передбачено, що за надання правової (правничої) допомоги відповідно до даного договору клієнт сплачує адвокату фіксовану суму гонорару у розмірі 15 000,00 грн.

Згідно із пунктом 3.7 договору гонорар сплачується клієнтом на протязі 30 діб після закінчення виконавчого провадження на підставі відповідного рішення суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В описі надаваємих послуг до договору № 186/23 від 28 липня 2023 року ОСОБА_1 та адвокат Кожем`яченко В. В. узгодили мінімальний об`єм послуг, які надаються позивачу адвокатом, зокрема: надання первинної консультації клієнту; обговорення механізмів і процедур судового захисту прав клієнта; ознайомлення з документами наданих клієнтом; перевірка та пошук інформації в електронних базах та реєстрах щодо особи клієнта з метою формування доказової бази; формування доказової бази; підготовка позовної заяви до суду про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню; підготовка копій необхідних документів, які додаються до позовної заяви, та надсилання всіх документів до суду; отримання відповідного судового рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню; підготовка та направлення до державного/приватного виконавця відповідної заяви про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; отримання постанови державного/приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження; перевірка припинення заходів примусового виконання щодо особи клієнта.

Таким чином, у цій справі розмір винагороди адвоката за надання професійної правничої допомоги позивачу визначений в договорі у вигляді фіксованої суми 15 000,00 грн і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу на представлення інтересів позивача в суді першої інстанції, а домовленості містять відкладальну обставину щодо проведення оплати послуг адвоката протягом 30 діб після закінчення виконавчого провадження, яке здійснюється на підставі оспорюваного виконавчого напису нотаріуса.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. А у відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (адміністративне провадження № К/9901/27657/20) зазначено, що розмір винагороди за надання правової допомоги, визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, наведеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 910/6029/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4387/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат, суд першої інстанції безпідставно виходив з відсутності правових підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів фактичного понесення нею таких витрат, тобто сплати позивачем відповідних коштів.

Суд не врахував положення частини восьмої статті 141 ЦПК України, не звернув увагу на вищенаведені умови договору про надання правової/правничої допомоги, укладеного між позивачем та її представником, та ту обставину, що на момент ухвалення судового рішення про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу не сплив обумовлений угодою тридцятиденний строк на сплату гонорару адвоката, який визначений в договорі у вигляді фіксованої суми і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу на представлення інтересів позивача у даній справі.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина третя статті 141 ЦПК України передбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проаналізувавши надані адвокатом Кожем`яченком В.В. позивачу юридичні послуги та виконані роботи у даній справі, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих ОСОБА_1 письмовихдокументів, які були предметом судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також час, який необхідний був адвокату на їх отримання, підготовку та подання до суду, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена сума витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 15 000,00 грн є необґрунтованоюта не відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушена буде понести позивач у цій справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Зазначена справа не відноситься до категорії справ значної складності, які потребують самостійного напрацювання представником окремого правового висновку, а практично всі долучені до позовної заяви докази здобуті за допомогою відкритих реєстрів (ресурсів) в мережі інтернет, тому заявлена сума витрат є значно завищеною і такою, що суперечить критеріями розумності і співрозмірності таких витрат зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами на захист інтересів позивача.

Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку і категорії спору, що є немайновим, надавши оцінку доказам щодо витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката, а також урахувавши відсутність заперечень відповідача щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу, колегії суддів дійшла висновку, що стягнення судових витрат, які буде змушена понести позивач внаслідок дій відповідача щодо отримання виконавчого напису нотаріуса, який визнаний таким, що не підлягає виконанню, та розглядом позову з цього питання в суді першої інстанції у розмірі 5 000,00 грн буде співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах позивача, відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів, які позивач змушена реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності і не порушуватиме права учасника справи на отримання коштів, затрачених з метою захисту прав у судовому порядку, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача частково заслуговують на увагу, а висновок суду в частині вирішених вимог про розподіл витрат на професійну правничу допомогу не відповідає матеріалам справи, зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а відтак ухвалене у справі рішення в оскаржуваній частині не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Сонаті».

В частині вирішених позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, рішення суду першої інстанції не оскаржується позивачем, тому відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

За змістом підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пункті 22 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.

З огляду на те, що додаткове рішення суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2023 року в частині вирішених вимог про розподіл витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції у розмірі 5 000,00 грн (п'ять тисяч гривень).

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 березня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній