ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, пов`язаної з виробництвом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, пов`язаної з виробництвом (а.с. 1-4), в обґрунтування якого посилалась на те, що її чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За життя ОСОБА_2 перебував на обліку в Тернівському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та отримував соціальну допомогу у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування», у зв`язку із втратою працездатності в умовах шкідливого виробництва вугільної промисловості, про що свідчать Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 27.11.2014 року та довідка Тернівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 21.10.2019 року №30.3-04/3603.

28.05.2020 року Обласною МСЕК №3 м. Дніпро видана довідка №0000217, якою встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням.

Внаслідок втрати чоловіка позивачці завдана моральна шкода, яка полягає в постійно психологічно-емоційних відчуттях страждання, самотності, депресії, так як остання була позбавлена спілкування, турботи та любові чоловіка, що свідчить про втрату нормальних життєвих зв`язків, пов`язаних із смертю чоловіка.

На підставі викладеного, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, пов`язаної з виробництвом, 300 000,00 грн без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, пов`язаної з виробництвом, задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, 300 000 (триста тисяч) грн 00 коп, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" на користь держави судовий збір у розмірі 3 000 (три тисячі) грн 00 коп (а.с. 60-66).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" подало апеляційну скаргу (а.с. 99-102), посилаючись на неповне з`ясування фактичних обставин справи, що мають значення для справи, на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, завданої смертю чоловіка до 100 000 грн з утриманням податків та інших обов`язкових платежів та судового збору на користь держави.

ОСОБА_1 не скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду змінити враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами про одруження та про смерть чоловіка.

За життя, ОСОБА_2 був визнаний з 25.12.2014 року інвалідом 3 групи безстроково, мав професійне захворювання - вібраційна хвороба та 60 відсотків втрати працездатності, відповідно до довідки Міжрайонної профпатологічної МСЕК до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №017517 від 14.01.2015 року.

Як вбачається з постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2021 року у справі №160/111062/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Тернівського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії судом встановлено наступне.

За життя ОСОБА_2 перебував на обліку в Тернівському міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та отримував соціальну допомогу у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування», , у зв`язку із втратою працездатності в умовах шкідливого виробництва вугільної промисловості, про що свідчать Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 27.11.2014 року та довідка Тернівського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 21.10.2019 року №30.3-04/3603.

28.05.2020 року Обласною МСЕК №3 м. Дніпро видана довідка №0000217, якою встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням.

Суд апеляційної інстанції також прийшов до висновку, що ОСОБА_1 на момент смерті свого чоловіка досягла пенсійного віку, не працювала та перебувала на його утриманні, що відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону України №1105-ХІУ дає їй право на одержання щомісячних страхових виплат.

Таким чином, суду доведений причинно-наслідковий зв`язок між смертю чоловіка позивачки та отриманого ним, за життя, професійного захворювання на виробництві, а також проживання ОСОБА_1 з померлим однією сім`єю.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок смерті чоловіка, позивачу завдано глибоких моральних страждань, оскільки був порушений нормальний сімейний уклад її життя, позивач втратила підтримку близької людини, наявністю вимушених змін у житті.

З урахуванням міркувань розумності, виваженості та справедливості, зважаючи, що смертю чоловіка позивачу завдано глибоких моральних страждань, оскільки був порушений нормальний сімейний уклад її життя, позивач втратила підтримку близької людини, наявністю вимушених змін у житті, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди у сумі 300 000,00 грн, що відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань, які позивач пережила і які переживатиме надалі через смерть близької людини.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керував, характером та тривалістю душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. За таких обставин, суд вважав розумним та справедливим стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 300 000,00 грн.

Стягуючи суму моральної шкоди, суд першої інстанції визначив її розмір в сумі 300 000,00 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду щодо стягнення моральної шкоди у визначеному судом розмірі, з огляду на таке.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є діючою в Україні, встановлено, що високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Отже, зобов`язання України перед своїми громадянами щодо права на життя, до якого у контексті Конституції України входить і право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника (ст. 46 Конституції України), мають виконуватися у повному обсязі, право Позивача на соціальний захист, а саме отримання грошової компенсації в рахунок відшкодування моральної шкоди як членом сім`ї працівника, який загинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з втратою чоловіка, завдає душевних та психологічних страждань, позивач позбавлена можливості спілкування з рідною близькою людиною, що тягне за собою порушення її нормальних життєвих зв`язків та докладання з її боку додаткових зусиль для організації свого життя. Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Частинами 3 та 4 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Відповідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Виходячи з аналізу зазначеної норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. №20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши тяжкість глибини моральних страждань, оскільки був порушений нормальний сімейний уклад її життя, позивач втратила підтримку близької людини, наявністю вимушених змін у житті, виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що суд обгрунтовано стягнув із відповідача моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рекомендації КП "Дніпропетровський обласний центр кардіології та кардіохірургії" ОСОБА_2 були виконані лише через 5 місяців, колегія суддів до уваги не бере, оскільки виконання рекомендацій КП "Дніпропетровський обласний центр кардіології та кардіохірургії" не стосуються предмету спору, оскільки заявлені позовні вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_2 , його дружині.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції вимог ст. 89 ЦПК України, щодо оцінки доказів, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, так як відповідно до вимог вказаної норми закону суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), вказані вимоги, судом першої інстанції були дотриманні в повному обсязі.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі, що згідно п.12 Акту розслідування комісією встановлено, що ОСОБА_2 працював при наявності дії шкідливих факторів виробництва протягом всієї трудової діяльності, а не тільки на підприємствах відповідача, не є підставою для відмови у позові з огляду на те, що Довідкою №0000217 встановлений причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 з професійним захворюванням, отриманим за період роботи на підприємстві ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів. Крім того, згідно п. 18 Акту розслідування керівнику філії "Павлоградська автобаза" ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» рекомендовано вчинення певних дій з метою ліквідації і запобігання виникненню професійних захворювань. Також, колегія суддів звертає увагу на те, що апелянтом не надано будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 працював на інших підприємствах при наявності дії шкідливих факторів виробництва.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача, як обов`язкового елементу моральної шкоди, що звільняє останнього від відповідальності згідно ст. 1167 ЦК України, так як позивачам заподіяно моральну шкоду і вони мають право на її відшкодування на підставі ст.ст. 1167, ч. 2 ст. 1168 ЦК України, які передбачають відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи членам її сім`ї, а відповідачем не виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

При цьому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність відрахування податків та інших обов`язкових платежів з суми стягнутої в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України в редакції, що є чинною на день розгляду справи в суді, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Попередньою редакцію підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, що була чинною до 25 травня 2020 року, передбачалося, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, окрім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Згідно з висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21, оскільки моральну шкоду завдано професійним захворюванням, яке виникло до набрання чинності новою редакцією підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (первинна довідка МСЕК видавалася у 2017 році), підлягає застосуванню правовий висновок Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №180/683/13-ц, згідно якого не підлягають оподаткуванню суми, які за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, заподіяних платникові податків внаслідок спричинення шкоди здоров`ю.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду у відповідності до ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення, а рішення суду змінити вказавши в другому абзаці резолютивної частини: «без відрахування податків та інших обов`язкових платежів» замість фрази «з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів».

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2023 року - змінити, вказавши в другому абзаці резолютивної частини: «без відрахування податків та інших обов`язкових платежів» замість фрази «з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів».

В іншій оскаржуваній частині рішення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна