05.03.2024 Справа № 756/6889/23
Номер справи 756/6889/23
Номер провадження 2/756/455/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретаря судового засідання - Крикуна І.В.,

за участю прокурора - Ханчин Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою, скасування рішення державного реєстратора, припинення право власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року прокурор Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020», ТОВ «ДОУАФОР», ОСОБА_1 в якому просить:

усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2858 га (кадастровий номер :78:029:0002), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28.10.2019 індексний номер 49381422 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на комплекс будівель (літери А ,Б, В) загальною площею 102 кв.м (літ. А -26,4 кв.м, літ Б -57,6 кв.м, літ В - 18 кв.м) по АДРЕСА_1 , припинивши вказане право ОСОБА_1 ;

усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2858 га (кадастровий номер :78:029:0002), шляхом визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН С» від 26.11.2019, який зареєстровано в реєстрі за № 3281, 3282 щодо передачі ОСОБА_1 нерухомого майна - комплексу будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв. м по АДРЕСА_1 як майнового внеску до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН С» (теперішня назва товариства з обмеженою відповідальністю «ДОУАФОР») (, Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької Дивізії, 4);

усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2858 га (кадастровий номер :78:029:0002), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09.12.2019 індексний номер 50097440 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН С» (теперішня назва товариства з обмеженою відповідальністю «ДОУАФОР»), Донецька область, м. Маріуполь, вул. 130 Таганрозької Дивізії, 4) на комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв. м по АДРЕСА_1 , припинивши вказане право ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» (теперішня назва ТОВ «ДОУАФОР»);

усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради () у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2858 га (кадастровий номер :78:029:0002), шляхом визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» від 25.08.2020, який зареєстровано в реєстрі за № 2869, 2870 щодо передачі ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» (теперішня назва ТОВ «ДОУАФОР») нерухомого майна - комплексу будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв. м по АДРЕСА_1 до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020», м. Київ, просп. Володимира Івасюка, 12-Ж;

усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради () у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2858 га (кадастровий номер :78:029:0002), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.08.2020 індексний номер 53834263 та здійсненої на його підстав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» (, м. Київ, просп. Володимира Івасюка, 12-Ж) на комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв. м по АДРЕСА_1 , припинивши вказане право ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020»;

усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради () у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2858 га (кадастровий номер :78:029:0002, шляхом зобов`язання товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАНЖЕРОН 2020» (, м. Київ, просп. Володимира Івасюка, 12-Ж) повернути її територіальній громалді міста Києва в особі Київської міської ради з приведенням її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, що розташовані на ній; вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначає, що державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Чуйко Г.М. прийнято рішення від 28 жовтня 2019 № 49381422 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на комплекс будівель (літ. А,Б, В) загальною площею 102 кв.м (літ. А - 26,4 кв.м, літ. Б - 57,6 кв.м,літ. В - 18 кв.м) по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту 000).

Підставою для прийняття рішення та проведення державної реєстрації права власності на вказаний комплекс стали: довідка про показники об`єктів нерухомого майна № 435 та технічний паспорт на нежитлові будівлі літ. А,Б,В, які виготовлені 14 жовтня 2019 року Асоціацією «Авістор - Буд» на замовлення ОСОБА_1 .

В подальшому, ОСОБА_1 вніс вказаний об`єкт нерухомості, як майновий внесок до статутного капіталуТОВ «ЛАНЖЕРОН С» (назву товариства змінено 18 березня 2021 року на ТОВ «ДОУАФОР»), про що 26 листопада 2019 року складено відповідний акт прийому -передачі, який підписано сторонами.

На підставі акту прийому - передачі від 26 листопада 2019 року та протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» від того ж дня, приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50097440 від 09 грудня 2019 року та зареєстровано комплекс будівель (літ. А, Б, В) по АДРЕСА_1 на праві власності за товариством.

Надалі, право власності на вказаний об`єкт нерухомості перейшло до ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» (рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Ігнатова Д.В. № 53834263 від 31 серпня 2020 року). Підставою для проведення вищевказаної реєстрації права власності стали: протокол загальних зборів учасників ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» № 9 від 30 липня 2020 року; рішення загальних зборів учасників ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» № 1 від 25 серпня 2020 року та акт приймання - передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» від 25 серпня 2020 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказаний об`єкт нерухомості - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м по АДРЕСА_1 зареєстрований за ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020».

Речові права на земельну ділянку за вищевказаною адресою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровані.

Державна реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, проведена на підставі рішень державних реєстраторів № № 49381422, 50097440 та 53834263, здійснена у порушення вимог законодавства та підлягає скасуванню, акти приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу № 3281, 3282 від 26 листопада 2019 року та № 2869, 2870 від 25 серпня 2020 року мають бути визнані судом недійсними, а земельна ділянка повернута її законному власнику - Київській міській раді. З цих підстав прокурор просить задовольнити заявлений позов.

Рух справи

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2023 року справу передано на розгляд головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою суду від 08 червня 2023 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання 04 липня 2023 року.

За клопотанням заступника керівника Київської міської прокуратури ухвалою суду від 12 липня 2023 року накладено арешт на об`єкт нерухомості - комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м по АДРЕСА_1 зареєстрований за ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020».

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, 25 вересня 2023 року закрито підготовчий розгляд та призначено судовий розгляд на 18 жовтня 2023 року.

Від представника Київської міської ради 10 серпня 2022 року надійшли пояснення на позовну заяву із клопотанням про розгляд справи без участі представника. Позовні вимоги Київської міської прокуратури підтримують, просять задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» Баштова О.О. в судовому засіданні 31 липня 2023 року отримала позовну заяву з додатками. Відзив до суду не надходив.

Прокурор 04 грудня 2023 року подала до суду письмові пояснення щодо розгляду справи в порядку цивільного судочинства в одному провадженні.

В судовому засіданні прокурор підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні з підстав та мотивів викладених у позовній заяві.

Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року закрито провадження в частині позовних вимог заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020», ТОВ «ДОУАФОР» про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання недійсними актів приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та повернення земельної ділянки.

Відповідачі та їх представники в судові засідання неодноразово не з`являлися, сповіщалися про час та місце розгляду справи належним чином. Поштова кореспонденція повернута без вручення.

Вислухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Встановлені судом обставини справи

Судом досліджено матеріали реєстраційної справи № 000, за якими державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Чуйко Г.М. прийнято рішення від 28 жовтня 2019 № 49381422 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м (літ. А - 26,4 кв.м, літ. Б - 57,6 кв.м, літ. В - 18 кв.м) по АДРЕСА_1 . (а.с. 35-68).

Рішення та державна реєстрація прийняті на підставі довідки про показники об`єктів нерухомого майна № 435 від 14 жовтня 2019 року, в якій зазначено, що нежитлові будівлі А, Б, В побудовані до 05 серпня 1992 року не належать до категорії самочинного будівництва та не підлягають введення в експлуатацію. А також технічного паспорту на нежитлові будівлі літ. А, Б, В, які виготовлені 14 жовтня 2019 року Асоціацією «Авістор - Буд» на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 40-49).

ОСОБА_1 вніс вказаний об`єкт нерухомості, як майновий внесок до статутного капіталу ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» (назву товариства змінено 18 березня 2021 року на ТОВ «ДОУАФОР»), про що 26 листопада 2019 року складено відповідний акт прийому - передачі, який підписано сторонами. На підставі акту прийому - передачі від 26 листопада 2019 року та протоколу загальних зборів учасників ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» від 26 листопада 2019 року приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 50097440 від 09 грудня 2019 року та зареєстровано право власності на комплекс будівель (літ. А, Б, В) по АДРЕСА_1 за товариством (а.с. 53-58).

На підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Ігнатова Д.В. № 53834263 від 31 серпня 2020 року право власності на ці споруди перейшло до ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020». Підставою для проведення вищевказаної реєстрації права власності стали: протокол загальних зборів учасників ТОВ «ЛАНЖЕРОН С» № 9 від 30 липня 2020 року; рішення загальних зборів учасників ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» № 1 від 25 серпня 2020 року та акт приймання - передачі майна до статутного капіталу ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» від 25 серпня 2020 року (а.с. 60-68).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, комплекс будівель (літ. А, Б, В) загальною площею 102 кв.м по АДРЕСА_1 на час розгляду спарви зареєстрований за ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» (а.с. 31-34).

Згідно інформації Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 073-1163 від 03.05.2023, документи, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва за адресою: АДРЕСА_1 у Оболонському районі міста Києва Департаментом не видавалися та не реєструвалися.

На підставі заяви ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» від 04 квітня 2023 року, рішенням Київської міської ради від 14 квітня 2023 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель по АДРЕСА_1 ; передано товариству в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0, 2858 га (кадастровий номер :78:029:002) (а.с. 96-102).

Спір між сторонами виник з приводу правомірності проведення державної реєстрації права власності на об`єкти будівництва первинно за ОСОБА_1 та в подальшому введення їх в статутний капітал товариств, без дозвільних документів на будівництво й документів на право користування земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді.

Спір в частині позовних вимог до ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020», ТОВ «ДОУАФОР» про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання недійсними актів приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та повернення земельної ділянки не є предметом даного розгляду, оскільки ухвалою суду від 29 лютого 2024 року в частині цих вимог закрито провадження.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд забезпечив сторонам рівні можливості надання доказів та доведеності їх перед судом.

Щодо представництва інтересів прокурором

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27).

Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Враховуючи викладене, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 6.41.- 6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) вказано, що: «у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини».

У пунктах 36 - 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) зазначено, що: «суди встановили, що земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади с. Коблеве. Велика Палата Верховного Суду погоджується з аргументами прокурора,що Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).

Прокурор посилається, що Київська міська рада, як власник земельної ділянки не може вільно нею розпорядитися, не вживає заходів щодо сумлінного та добросовісного управління. Листом від 12 травня 2023 року повідомила прокуратуру про не вжиття заходів цивільно-правового характеру щодо порушення прав територіальної громади.

Нездійснення захисту державних інтересів у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Київради, яка будучи уповноваженим державою суб`єктом по захисту відповідних інтересів, дій по усуненню порушень прав територіальної громади на майно не вживала.

Незалежно від причин неможливості самостійно звернутися до суду Київською міською радою вже сам факт незвернення з позовом свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо захисту майнових інтересів громади.

На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку про наявність правових підстав для захисту інтересів держави через пасивну поведінку Київської міської ради, щодо захисту майнових прав. Тому звернення прокурора до суду є обґрунтованим та не впливає на дотримання принципу рівності сторін, а спрямовано на захист інтересів держави.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 140 Конституції України передбачено, шо місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Згідно зі статтею 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Правовідносини, пов`язані з використанням землі становлять суспільний інтерес.

Згідно з частиною першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 123 ЗК України врегульовано порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та вказано, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі рішення зазначених органів.

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Звертаючись до суду із вказаним позовом прокурор посилався на те, що будівництво спірних об`єктів нерухомого майна та подальша реєстрація права власності за ОСОБА_1 , відбулася незаконно, із порушенням порядку реєстрації обєктів нерухомого майна, без введення в експлуатацію, присвоєння адреси, а також оскільки Київська міська рада, яка є єдиним розпорядником земель комунальної власності м. Києва, жодних рішень щодо передачі вказаної земельної ділянки під будівництво жодному із відповідачів чи будь-яким іншим особам не приймала. Вказані дії свідчать про намагання в незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді міста Києва.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 125, 126 ЗК України).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Спір, що виник у правовідносинах щодо захисту прав Київської міської ради на земельну ділянку комунальної власності від порушення відповідачем при здійсненні ним, на думку позивача, самочинного будівництва (частина четверта статті 376 ЦК України), власником якого на теперішній час є ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020».

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Рішенням Київської міської ради від 14 квітня 2023 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель по АДРЕСА_1 та передано ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020» в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0, 2858 га (кадастровий номер :78:029:002).

Прокурор, діючи в інтересах Київської міської ради вимагає повернення земельної ділянки, вважаючи, що вона знаходиться у користуванні відповідача ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020», без законних підстав, вважає, що Товариство незаконно набуло право власності на об`єкти нерухомості, оскільки ОСОБА_1 не набув на них права власності, які потім передав у власність Товариству шляхом внесення до статутного капіталу.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Так, інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому, держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою ведення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі довідки Асоціації «Авістор - Буд» від 14 жовтня 2019 року про показники об`єктів нерухомого майна № 435 нежитлові будівлі А, Б, В по АДРЕСА_1 побудовані до 05 серпня 1992 року не належать до категорії самочинного будівництва та не підлягають введенню в експлуатацію та технічного паспорту за ОСОБА_1 зареєстровано право власності.

За змістом статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Згідно пункту 3.2 розділу 3 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 № 127 (далі - Інструкція № 127), відповідно до якого не належить до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Документ, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію під час оформлення права власності.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію під час оформлення права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалось. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Інших документів не вимагається.

Спірні об`єкти нерухомого майна, відповідно довідки про показники об`єктів нерухомого майна, що наявна у справі, збудовані до 05 серпня 1992 року (а.с. 49). Суд звертає увагу, що ні прокурор, ні представник КМР не надали доказів на спростування даної інформації.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Як вбачається з обсягу заявлених прокурором позовних вимог, в частині, що стосується усунення перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2858 га (кадастровий номер :78:029:0002), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 28.10.2019 індексний номер 49381422 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на комплекс будівель (літери А, Б, В) загальною площею 102 кв.м (літ. А - 26,4 кв.м, літ Б - 57,6 кв.м, літ В - 18 кв.м) по АДРЕСА_1 та припинення право власності ОСОБА_1 не є ефективним способом захисту, оскільки не відновить порушеного права КМР.

З досліджених матеріалів убачається, що ОСОБА_1 не є власником спірних об`єктів нерухомого майна, він не займає земельну ділянку, яку позивач просить звільнити та повернути, тому заявлені прокурором вимоги, в обраний засіб, не відновлять порушеного становища.

Обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійними підставами для відмови у позові, тому суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 слід відмовити.

Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року суд дійшов до переконання, що позовні вимоги до ОСОБА_1 є спільно пов`язаними, із вимогами до юридичних осіб ТОВ «ЛАНЖЕРОН 2020», ТОВ «ДОУАФОР», які мають похідний характер та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Їх окремий розгляд порушить принцип повноти, всебічності й об`єктивності з`ясування обставин справи, оскільки дослідження того ж самого предмета, а також тих самих підстав позову недоцільно здійснювати судами різних юрисдикцій.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.

Щодо розподілу судових витрат

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову заступнику керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради в задоволенні позовних вимог, судові витрати не компенсуються.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-83, 141, 209-211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРИШІВ:

Відмовити заступнику керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про усунення перешкод територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у розпорядженні земельною ділянкою площею 0,2858 га (кадастровий номер :78:029:0002), шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 жовтня 2019 року індексний номер 49381422 та здійсненої на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на комплекс будівель (літери А ,Б, В) загальною площею 102 кв.м (літ. А -26,4 кв.м, літ Б -57,6 кв.м, літ В - 18 кв.м) по АДРЕСА_1 , припинення права власності ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05 березня 2024 року.

Суддя І.С. Шролик