ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/179/22 Номер провадження 22-ц/814/1233/24Головуючий у 1-й інстанції Морозов В.Ю. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди Олександра Сергійовича на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 вересня 2022 року (час ухвалення судового рішення з 10:24 год. до 10:30 год., дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди Олександра Сергійовича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Данич Оксани Федорівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і стягнення коштів.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, з урахуванням уточнень вимог просила ухвалити рішення, яким

визнати виконавчий напис за реєстраційним № 3782 від 22.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал»» боргу в розмірі 30 450,00 грн, таким, що не підлягає виконанню;

стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал»» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти в сумі 4 359,65 грн;

стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди О.С. на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті витрати виконавчого провадження в сумі 500,00 грн і основну винагороду приватного виконавця в сумі 3 045,00 грн;

стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 1 488,60 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що їй стало відомо, що 22.05.2021 року приватним нотаріусом Данич О.Ф. видано виконавчий напис № 3782 про стягнення з неї заборгованості в сумі 30 450, 00 грн, який перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди О.С., згідно постанови якого з неї також стягнуто 500,00 грн витрат виконавчого провадження і 3 045,00 грн основної винагороди приватного виконавця.

Стверджує, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з порушенням вимог ст.87, ст.88 ЗУ «Про нотаріат», постанови КМУ № 1172 від 29 червня 1999 року, положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 вересня 2022 року позов задоволений.

Визнаний виконавчий напис за реєстраційним № 3782 від 22.05.2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал»» боргу в розмірі 30 450,00 грн таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал»» на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті кошти в сумі 4 359,65 грн.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди О.С. на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнуті витрати виконавчого провадження в сумі 500,00 грн і основну винагороду приватного виконавця в сумі 3 045,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 1 488,60 грн.

В апеляційній скарзі приватний виконавець Райда О.С., посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати у частині задоволених вимог про стягнення із нього коштів на користь позивачки, ухвалити нове про відмову у задоволені позову у цій частині.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував сталу судову практику про те, що у спорах такої категорії належним відповідачем є стягувач (кредитор), який звернувся до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису, отже виконавець не може бути належним відповідачем у цій справі - лише третьою особою без самостійних вимог.

Гарантією відновлення порушеного права боржника у разі задоволення такого позову може бути звернення із кондиційним позовом або із заявою про поворот виконання рішення.

Звертається увага, що позивачка ОСОБА_1 як боржник у виконавчому провадженні дії та/або рішення виконавця не оскаржує, а відповідно до приписів ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець не мав передумов для звільнення боржника від сплати витрат виконавчого провадження і основної винагороди виконавця, яка за своєю правовою природою прирівнюється до заробітної плати виконавця, джерелом його існування, тому не може бути стягнута відповідно до ст.1215 ЦК України.

На підтвердження такого висновку зроблено посилання на постанови Верховного Суду у конкретних справах (№210/8493/18, №206/2212/18).

Наголошується, що у будь-якому випадку рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним, так як у межах виконавчого провадження стягнуто із позивачки як боржника 500 грн витрат виконавчого провадження і 740 грн 46 коп основної винагороди, що підтверджується фінансовими документами, долученими до апеляційної скарги.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 22.05.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. вчинено виконавчий напис №3782 про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених у строк грошових коштів на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», якому ТОВ «Авентус Україна» відступив право вимоги за кредитним договором №2251955 від 09.04.2020, укладеним між ТОВ «Авентус Україна», на підставі договору №ККАУ-07122020 від 07.12.2020 і ОСОБА_1 , яким пропонується стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 30 450 грн.

Згідно кредитного договору №2251955 від 09.04.2020, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» і ОСОБА_1 , позивачці надані кредитні кошти в сумі 9 000 грн. Позика надавалась строком на 30 днів. Дата повернення позики - 09.05.2020, проценти за користування кредитом - 4 873 грн 50 коп. Загальна вартість кредиту - 13 873 грн 50 коп. Договір укладено в електронній формі.

Приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Райдою О. С. на виконання ухвали Комсомольського міського суду Полтавської області, надано суду виконавчий напис №3782, копію кредитного договору №2251955 від 09.04.2020, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» і ОСОБА_1 , графік розрахунків, заяву ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про примусове виконання рішення, у додатках до якого значиться оригінал виконавчого напису №3093 від 20.10.2021 та копія довіреності представника стягувача.

На підставі вказаного виконавчого напису 20.10.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Райдою О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67210764, а 17.02.2022 - про зупинення вчинення виконавчих дій №67210764.

Задовольняючи вимогу про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено 22.05.2021 приватним нотаріусом Данич О.Ф. на підставі кредитного договору №2251955 від 09.04.2020, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» і ОСОБА_1 , без нотаріального посвідчення.

Нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат».

Рішення суду першої інстанції оскаржується у частині задоволених вимог до приватного виконавця, тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи вимоги про стягнення із ПВ ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження і винагороди виконавця, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.263, ч.4 ст.265 ЦПК України взагалі не навів жодних мотивів та/або висновків стосовно законності і обґрунтованості вимог, пред`явлених до приватного виконавця, не визначився із характером спірних правовідносин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі N 761/825/20 (провадження N 61-12951св21),від 02 листопада 2022 року у справі N 758/14101/16-ц (провадження N 61-17550св21) зазначено, що справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом.

Разом з тим, як убачається зі змісту позовної заяви (і уточненої), ОСОБА_1 просить стягнути із приватного виконавця кошти, стягнуті приватним виконавцем у межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, посилаючись на те, що виконавчий напис є незаконним, тому кошти стягнуті безпідставно (а.с.3-4, 49-52). Позовна заява не містить правового обґрунтування вимог, пред`явлених до приватного виконавця.

У постанові ВП ВС від 04 грудня 2019 року (справа № 917/1739/17) викладений висновок по те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Суд першої інстанції зазначеного обов`язку не виконав.

Апеляційний суд, усуваючи недоліки рішення суду першої інстанції, зазначає, що з огляду на обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги до приватного виконавця, спірні правовідносини регулюються нормами Глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», що узгоджується із сталою судовою практикою, згідно якої судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала (див. постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 08 вересня 2021 року справа № 201/6498/20).

Вирішуючи питання про обґрунтованість вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до приватного виконавця Райди О.С., апеляційний суд відповідно до приписів ч.4 ст.263 ЦПК України керується висновками про застосування норми права, викладеними у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року справа № 201/1311/19:

«Судами встановлено, що основна винагорода приватного виконавця Сивокозова О. М. стягнута на підставі відповідної постанови приватного виконавця Сивокозова О.М. від 05 жовтня 2018 року (а.с.5, т.3), витрати виконавчого провадження стягнуті на підставі відповідних постанов приватного виконавця Сивокозова О. М. про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 09 жовтня 2018 року (а. с. 21-22, т. 3) та 03 грудня 2018 року (а. с. 168-169, т. 3). Зазначені постанови приватного виконавця Сивокозова О. М. не оскаржувалися позивачем у порядку, встановленому чинним законодавством, не скасовані та дії відповідача щодо винесення зазначених постанов не визнані протиправними.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій також дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що не підлягає застосуванню і стаття 1214 ЦК України щодо відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, а також не можуть бути стягнуті 3 % річних та інфляційні втрати згідно зі статтею 625 ЦК України, оскільки останні можуть походити лише від наявності основного зобов`язання.

Аналогічний висновок щодо застосування норми статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 201/8493/18 (провадження № 61-11748св19).»

З матеріалів справи убачається, що постановою приватного виконавця Райди О.С. від 20 жовтня 2021 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №3782 від 22 травня 2021 року про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит капітал» (а.с.54). Цією ж постановою ухвалено стягнути із боржника винагороду приватного виконавця у розмірі 3 045 грн (а.с.54 зворот).

Постановою приватного виконавця Райди О.С. від 15 листопада 2021 року ухвалено звернути стягнення на доходи ОСОБА_1 , здійснювати відрахування з доходу, який отримується боржником у ПрАТ «Полтавський ГЗК», у розмірі 20% до виплати загальної суми заборгованості у сумі 33 995 грн, що складається з : витрат виконавчого провадження 500 грн, основної винагороди 3 045 грн і суми заборгованості за виконавчим документом 30 450 грн (а.с.10 і зворот).

Постанови приватного виконавця у встановленому законом порядку не оскаржені, незаконними не визнані, не скасовані, отже зазначені кошти (витрати виконавчого провадження 500 грн, основна винагорода 3 045 грн) є витратами виконавчого провадження і не можуть вважатися такими, що набуті безпідставно.

З урахуванням наведеного апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, тому рішення суду першої інстанції у частині стягнення коштів із приватного виконавця Райди О.С. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні пред`явлених вимог.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 сплатила 1 488,60 грн судового збору (а.с.1). Позов пред`явлено, по суті, до двох відповідачів.

Позовні вимоги в частині стягнення коштів з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» задоволено в повному обсязі та відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення коштів з приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди О.С..

Таким чином, з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 744,30 грн судового збору за подачу позову до суду.

При подачі заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 повинна була сплатити 496,20 грн судового збору. Судовий збір не сплачено. Заява задоволена в повному обсязі.

Таким чином, з ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі по 248,10 грн з кожного.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Райда О.С. сплатив 2 232,90 грн судового збору.

Апеляційна скарга задоволена в повному обсязі.

Отже, приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Райда О.С. має право на стягнення з ОСОБА_1 витрати, понесені на сплату судового збору у розмірі 2 232,90 грн.

Витрати на правову допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Згідно із висновками, викладеними у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65 цс 22), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат. У рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

На підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору про надання правової допомоги № 30/11 від 30.11.2023 (а.с.158159), копію квитанції про оплату послуг за надання правової допомоги у розмірі 3 000 грн (а.с.160), копія платіжної інструкції № 12973 про оплату послуг (а.с.161) ордер серія ВІ № 1123558 від 30.11.2023 (а.с.162)

Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є вочевидь неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, колегія суддів приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн не є розумним та співмірним із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Спір у цій справі не належить до категорій справ значної складності, обсяг матеріалів справи не є значним, до вступу адвоката у справі та укладання договору з адвокатом вже була висловлена думка Верховного Суду в аналогічних справах даної категорії справ, тобто фактично сформована судова практика за спорами такої категорії, а тому для професійних досвідчених адвокатів дана категорія справ не становить надмірної складності, не потребує допомоги помічників, значних витрат часу та не вимагає великого обсягу аналітичної й технічної роботи, тобто не займає багато часу на виготовлення документів та збору додатків до них.

Так, первинна усна консультація/обговорення та узгодження правової позиції у площині оскарження рішення має організаційний характер та за своєю суттю - складовою підготовки написання апеляційної скарги і не може бути віднесена до правової допомоги як окрема послуга, а тому такі витрати не підлягають компенсації.

Підготовка та написання детального опису робіт за договором про надання правової допомоги не є складовою надання правової допомоги, а відноситься до документації, яка підтверджує надання адвокатом послуг (ордер, квитанція, акт виконаних робіт чи детальний опис робіт та інш.), а тому такі витрати не підлягають відшкодуванню.

Таким чином, враховуючи відсоток задоволеної апеляційної скарги, з позивача на користь приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди Олександра Сергійовича підлягає стягненню 2 000 грн витрат за надання правової допомоги.

Керуючись ст.367, ст.374 ч.1 п.2, ст.376 ч.1 п.4, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди Олександра Сергійовича задовольнити.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 09 вересня 2022 року скасувати в частині задоволеної вимоги про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди Олександра Сергійовича на користь ОСОБА_1 безпідставно стягнутих витрат виконавчого провадження в сумі 500,00 грн і основної винагороди приватного виконавця в сумі 3 045,00 грн, ухваливши нове рішення в цій частині.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди Олександра Сергійовича про стягнення безпідставно стягнутих витрат виконавчого провадження в сумі 500,00 грн і основної винагороди приватного виконавця в сумі 3 045,00 грн відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі744,30 грн за подачу позову до суду.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» та ОСОБА_1 на користь держави судові витрати за подачу заяви про забезпечення позову у розмірі по 248,10 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Райди Олександра Сергійовича судові витрати за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 232,90 грн та 2 000 грн витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 04 березня 2024 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М. Триголов