05.03.2024 Провадження по справі № 2/940/25/24
Справа № 940/866/23
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Неживка І.В.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Тетіївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті, син залишився проживати з позивачем, який є його дідом.

Позивач вказує, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, не піклується про нього, не цікавиться його навчанням, здоров`ям, матеріально не забезпечує.

З огляду на зазначені обставини, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 23.08.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 21.12.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Неживок І.В. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав.

Представник третьої особи виконавчого комітету Тетіївської міської ради у судове засідання не прибув, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 13).

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 23.12.2010 року у справі № 2-741/10 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 змінено прізвище на дошлюбне « ОСОБА_5 » (а. с. 10).

09.09.2017 року Тетіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яка при реєстрації шлюбу змінила прізвище на шлюбне « ОСОБА_8 » (а. с. 11).

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла (а. с. 12).

Згідно з Витягом № 951 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою 19.07.2023 року виконавчим комітетом Тетіївської міської ради, місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване за однією адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 14).

Згідно з копією довідки, виданої П`ятигірським старостинським округом виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 14.07.2023 року № 76, громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно з січня 2019 року по даний час проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 18).

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 14.07.2023 року, в результаті обстеження було виявлено, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає з бабусею та дідусем ОСОБА_1 , які створили всі умови для належного розвитку, виховання та проживання онука ОСОБА_10 (а. с. 16).

Із змісту характеристики ОСОБА_3 , 2009 р.н., учня 9 класу П`ятигірського ліцею Тетіївської міської ради Київської області встановлено, що ОСОБА_11 виховують дідусь ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_12 , які приділяють належну увагу вихованню онука (а. с. 17).

Із висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 14.12.2023 року № 319, встановлено, що ОСОБА_2 на засідання комісії не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час роботи засідання. Водночас, у ході телефонної розмови повідомив, що у зв`язку із сімейними обставинами, змушений був переїхати із сім`єю на нове постійне місце проживання в іншу область, на запитання щодо позбавлення його батьківських прав зазначив, що згоден на позбавлення, нехай син попробує жити без батька, тоді зрозуміє. Враховуючи зазначене у висновку, виконавчий комітет Тетіївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 68-70).

Крім того, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, у судовому засіданні був заслуханий неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який висловив власну ствердну думку щодо необхідності позбавлення батьківських прав його батька ОСОБА_2 , оскільки він не цікавиться його життям, не спілкується з ним, не надає жодної допомоги.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

Частинами першою, другою статті 27 цієї Конвенції визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Виходячи з положення пункту 2 частини першої статті 164 СК України, суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2023 року у справі № 215/3495/21.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, позивачем доведено належними та допустимими доказами наявність вини в умисному ухиленні відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина.

Разом з тим, всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача.

Більш того, відсутні докази намірів відповідача ОСОБА_2 , як батька, зокрема: брати участь у житті дитини у будь-який доступний для нього спосіб; звернення його у відповідні органи для усунення перешкод у його спілкуванні з дитиною, коли такі вчинялися; матеріальної участі у забезпеченні своєї дитини; сприяння у забезпеченні їй належного фізичного, духовного та морального розвитку.

Отже, встановивши факт умисного ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , беручи до уваги визнання ним позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав.

При цьому, суд наголошує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє відповідача спілкуватися із сином, бачитися з ним, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 1073 грн. 60 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 150, 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», статтями 4, 10, 12, 13, 77, 78, 81, 141, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Тетіївської міської ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 07 березня 2024 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК