ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 490/9449/21 Головуючий суддя І інстанції Рубіжний С. О.
Провадження № 22-ц/818/671/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Давидової Наталі Олегівни на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2023 року, по цивільній справі №490/9449/21, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

18.11.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Центрального районного суду м. Миколаїв з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав, та просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішення суду було розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін народилося донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Донька проживає разом з позивачем в родині її батьків. Вона є вихованкою дошкільного навчального закладу №148 м. Миколаєва.

Відповідач від часу фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин, так і до того, проживав окремо. Вже через місяць перебування у шлюбі позивач проживала у батьків. Відповідач ухилявся як від виконання фінансового утримання родини, так і від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Не піклувався про її фізичний і духовний розвиток. Не надавав матеріальної допомоги на її утримання. Не цікавився станом здоров`ям доньки та її розвитком. Фактично все утримання позивача та дитини поклали на себе батьки позивачки.

Після звільнення від шлюбних відносин, та отримання своєї частки набутого у шлюбі майна, відповідач виїхав з м. Миколаєва, та за останніми відомостями проживає в м. Одеса. Відповідач не цікавиться життям своєї доньки, станом її здоров`я, її успіхів у дитсадку, не вітає доньку зі святами та днями народження, зовсім не з`являється та не спілкується з дитиною.

Позивач зазначає, що ніяких перешкод відповідачу у спілкуванні з донькою не здійснювала. Але всі питання з виховання та утримання дитини вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача.

Відповідач, як біологічний батько дитини, маючи переважне право перед іншими особами на особисте виховання доньки, її забезпечення від своїх прямих батьківських зобов`язань ухиляється. Більш того своє бачення у вихованні дитини він не бачить, і не бажає реалізовувати. Позивач вважає що і на подальше відповідач будь якого бажання на виховання доньки не буде мати, не надає і не буде надавати дитині допомоги в гармонійному розвитку, не буде мати бажання в наданні допомоги отриманні загальної освіти, не підтримає її при обранні професії.

Прийнятим рішенням про позбавлення відповідача батьківських прав позивач з донькою, матиме право вільного пересування країною, вільного виїзду за кордон, так як кожного разу виїжджаючи з донькою за кордон на відпочинок вимушена прохати у відповідача нотаріальний дозвіл на це.

У зв`язку з вищевикладеним позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Давидова Н.О. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд належним чином не проаналізував наведені на обґрунтування позову доводи, що батько не забирав свою новонароджену дитину з пологового будинку не надавав ніякої фінансової допомоги та підтримки, про що свідчать світлини, які були зроблені у пологовому будинку. Також квитанція про сплату благодійного внеску для пологового будинку АДРЕСА_1 від ОСОБА_1 на суму 20000 грн де платником зазначена мати позивачки.

Вказує, що після виписки з пологового будинку та по 05.05.2022 року дитина разом з матір`ю, дідусем та бабусею проживала у АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками сімейного лікаря та також про фактичне проживання особи за місцем прописки від 19.05.2023

Зауважує, що була вимушена разом з дитиною евакуюватись до Румунії де і проживає до теперішнього часу.

Зазначає, що відповідач проживає у м. Одеса, відповідач не цікавиться чим займається доньки, станом її здоров`я, її успіхів у розвитку, не вітає доньку зі святами та днями народження, зовсім не з`являється та не спілкується з дитиною.

Вказує, що судом хибно не взято як доказ спільного проживання сторін рішення про розірвання шлюбу від 08 серпня 2018 року Заводського районного суду м. Миколаєва, оскільки юридичне перебування у шлюбі не підтверджує фактичного проживання подружжям разом, а тим паче виконання батьком дитини своїх батьківських обов`язків.

Вважає, що як біологічний батько дитини, маючи переважне право перед іншими особами на особисте виховання доньки, її забезпечення від своїх прямих батьківських зобов`язань ухиляється.

Відповідач не має свого бачення у вихованні дитини і не бажає цим займатися. Позивач вважає, що і на подальше відповідач будь-якого бажання на виховання доньки не бути мати, не надає і не надасть дитині допомоги в гармонійному розвитку, не буде мати бажання наданні допомоги отримання загальної освіти, не підтримає її при обранні професії.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Цуркан О.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що посилання позивача на здійснення благодійного внеску на користь пологового будинку не має доказового значення.

Зазначає, що відповідач добровільно сплачує аліменти на утримання доньки, що не заперечується позивачем.

Вказує, що суд першої інстанції правильно відхилив висновок органу опіки та піклування, який ґрунтується лише на поясненнях позивачки, які вона надала разом із позовною заявою. Зауважує, що позивачка з початку активних бойових дій виїхала з дитиною за межі України та не поверталась, тому при складанні висновку Миколаївського міського центру соціальних служб від 26.06.2023 року № 19574/74.01-16/23-2 не було прямого контакту спеціаліста миколаївського міського центру соціальних служб з дитиною.

Вважає цей висновок упередженим, однобічним, не точним, таким, що ґрунтується на недостовірних даних та припущеннях, що було вірно враховано судом першої інстанції.

Колегія суддів, розглянула справу в режимі відеоконференцзв`язку, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін: позивачки ОСОБА_1 - адвоката Давиденко Н.О., відповідача ОСОБА_2 - адвоката Цуркана О.О., за відсутності інших учасників справи, які були належним чином повідомлені судом, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову до батька дітей суд першої інстанції свої висновки мотивував наступним чином.

Після розірвання шлюбу, сторони стали проживати окремо, здійснивши поділ майна подружжя, передавши свою частку у власність позивача, відповідач переїхав проживати в інше місто. Щодо утримання дитини у сторін була домовленість щодо добровільного виконання відповідачем своїх обов`язків по утриманню, рішення суд до теперішнього часу не перебуває на примусовому виконанні. Відповідачем зазначено, що позивачем не надано відповідних реквізитів для перерахування коштів, тому такі платежі здійснювались поштовим переказом. Доказів щодо надання відповідачу відповідних реквізитів для перерахування коштів на утримання дитини позивачем не надано. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Про небайдужість та інтерес ОСОБА_2 до доньки, на переконання суду, свідчить і та обставина, що ОСОБА_2 не тільки висловлював свої заперечення проти позову, а також звернувся до органу опіки та піклування щодо вирішення питання стосовно участі у спілкуванні та вихованні дитини. У висновку органу опіки щодо доцільності позбавлення батьківських прав, стосовно цього питання орган опіки визначив, що мати не довіряє батьку проводити час з дитиною у ії відсутність, оскільки мати з дитиною евакуювались за кордон вирішення цього питання не можливе.

Відповідно до Висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, вони вважають за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 2 а.с. 63-65).

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком / матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини.

Таким чином, незважаючи на доводи представника позивача, якими він обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, як позбавлення батьківських прав, і за таких обставин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та наведеним у рішенні суду їх обґрунтуванням. Вказані висновки органу опіки та піклування є односторонніми та неповними, тому суд обґрунтовано їх відхилив.

Відповідно до ст.11Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Частиною 2 ст.150СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно зі статтею 166СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 23.03.2016 року (т. 1 а.с.4).

Мати дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована разом малолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №19.03.03-19Д/2665/20 від 25.02.2020 року та копією паспорта серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 5, 9).

Як зазначає представник позивача, після народження дитини позивачка разом з дитиною мешкала разом з батьками, які і утримували їх.

Представник відповідача заперечував проти такого твердження, посилаючись на рішення суду, в якому зазначено, що подружні відносини фактично припинені з березня 2018 року.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволені. Шлюб, зареєстрований 20 червня 2015 року, зареєстрований Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №312 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т. 1 а.с. 15-16).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2018 року затверджено мирову угоду від 27.06.2018 року укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цивільній справі №487/1324/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісно власності подружжя (т. 1 а.с. 17 -19).

Після розірвання шлюбу відповідач виїхав з Миколаєва до Одеси.

Згідно інформації наданої Дошкільним навчальним закладом №128 Управління освіти Миколаївської області №46/16-07 від 02.07.2020 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відвідує дошкільний навчальний заклад №128 з 05.07.2018 року. Мати бере активну участь у вихованні дитини. Дівчинка до дошкільного закладу приходить охайною, доглянутою. Мати цікавиться досягненнями та проблемами своєї дитини кожного дня. Відвідує всі свята та спортивні розваги, що проходять у дитячому садочку бере у них безпосередню участь. За всі роки перебування дитини у закладі проявила себе як турботлива мати, яка добросовісно виконує свої батьківські обов`язки. Батько дитини - ОСОБА_2 за всі роки не з`являвся на території закладу (том №1 а.с. 7).

Згідно інформації наданої Дошкільним навчальним закладом №148 Управління освіти Миколаївської області №155/16-07 від 08.11.2021 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вихованка старшої групи №3 з 23.11.2020 року. За час проявила себе як добра, життєрадісна дитина, більше прив`язана до мами, ОСОБА_1 , яка проводить з дочкою весь вільний час. З дошкільного закладу ОСОБА_4 забирає мама ОСОБА_1 , бабуся ОСОБА_5 , дідусь ОСОБА_6 згідно довіреності мами ОСОБА_1 від 11.12.2020 року (том №1 а.с. 6).

Як зазначили сторони, рішенням суду з відповідача стягненні аліменти на утримання доньки, проте виконавчий лист для примусового виконання до виконавчої служби позивачкою не направлявся, для отримання добровільної оплати присуджених аліментів реквізити своїх банківських рахунків позивачка відповідачу не надавала. Натомість відповідач в добровільному порядку здійснював сплату аліментів поштовими переказами, проте позивач їх не отримувала з невідомих причин, що підтверджується копіями фіскальних чеків (т. 1 а.с. 120, 121). Позивачка ніяких аргументів на виправдання своєї поведінки до суду не надала. Тому колегія суддів вважає таку її неконструктивну поведінку недобросовісною, що не сприяє інтересам дитини, та спрямовану на створення штучних доказів порушення відповідачем батьківських обов`язків по утриманню дитини.

Відповідно до інформації Служби у справах дітей адміністрації центрального району Миколаївської міської ради №162/08.01-17 від 17.05.2023 ОСОБА_2 13.01.2022 року звернувся до служби із заявою щодо встановлення порядку його участі у вихованні доньки (т. 2 а.с.16).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справі, яка переглядається, позивач не довела, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно доньки.

Судом встановлено, що проживання дитини в сім`ї матері, а на даний час в іншій країні стали причинами усунення батька від виховання доньки.

З огляду на це, встановивши відсутність безспірних фактів злісного нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини, врахувавши бажання батька спілкуватись з дитиною, а також те, що батько дитини заперечує позбавлення його батьківських прав і бажає брати участь у вихованні дитини, наявність перешкод з боку позивача, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його малолітньої дитини.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, позовні вимоги є доведеними, та підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені на підставі наявних у справі доказів та відповідно до вимог процесуального закону, обставини цієї справи не свідчать про злісне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків.

Інші наведені в скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскарженого рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Давидової Наталі Олегівни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 10 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 04 березня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.