ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2573/24 Справа № 201/7468/23 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Барильської А.П., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року його позов задоволено частково. Визнано протиправними дії та зобов`язане ГУ ПФУ в Дніпропетровській області провести перерахунок пенсії за вислугу років та виплату йому заборгованості із розрахунком збільшення розміру пенсії на 35% відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року №355 "Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", на підставі довідки УСБУ у Дніпропетровській області від 18 травня 2012 року №55/11/3118 про розмір грошового забезпечення за відповідною посадою станом на 01 квітня 2012 року, виходячи із 83% грошового забезпечення, з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року.

Вказував, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2020 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року залишене без змін. Ухвалами Дніпропетровського окружного адміністративного суду неодноразово встановлений новий строк подання звіту про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року.

Зазначав, що 14 листопада 2022 року йому була виплачена сума заборгованості у розмірі 39 907, 20 грн.

Посилаючись на те, що такими діями було порушене його право, яке підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасну виплату пенсії за вказаний період за рішенням ДОАС від 08 січня 2020 року у справі №160/11526/19, з 01 січня 2018 року по 14 листопада 2022 року у розмірі 25 831,20 грн. Також просить суд визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо довгострокового невиконання рішення суду, невизнання розміру боргу, відмови у нарахуванні та виплати позивачу, згідно із Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року в сумі 39 907,20 грн, яка була виплачена за рішенням суду 14 листопада 2022 року, що підриває довіру до влади та завдає моральної шкоди, в рахунок відшкодування якої просив стягнути 60 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ України в Дніпропетровській області щодо довгострокового невиконання рішення суду. Стягнуто з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 02 квітня 2020 року по 14 листопада 2022 року у сумі 17 243, 89 грн. Стягнути з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 5 000 грн. Вирішено питання відносно судових витрат.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що грошові кошти у вигляді перерахованої пенсії, яка належить позивачу, не є їх власністю та не знаходиться на їх рахунках. Повне фактичне виконання рішення можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок державного бюджету. Розрахунок компенсації здійснений позивачем, його правильність нічним не підтверджена, тому вони ставлять її під сумнів. Жодних доказів на підтвердження моральних страждань та їх розміру позивачем не надано.

25 січня 2024 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошував на тому, що відповідач маніпулює та бреше, перекручує факти. Стягнута судом першої інстанції, у рахунок відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, сума у розмірі 5 000 грн., жодним чином не призведе до його збагачення, більш того, вказана сума навіть не відповідає критеріям справедливості.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправними дії та зобов`язано ГУ ПФУ в Дніпропетровській області провести перерахунок пенсії за вислугу років та виплату ОСОБА_1 заборгованості із розрахунком збільшення розміру пенсії на 35% відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року №355 "Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", на підставі довідки УСБУ у Дніпропетровській області від 18 травня 2012 року №55/11/3118 про розмір грошового забезпечення за відповідною посадою станом на 01 квітня 2012 року, виходячи із 83% грошового забезпечення, з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2020 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року залишене без змін.

Ухвалами Дніпропетровського окружного адміністративного суду неодноразово встановлений новий строк подання звіту про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року.

14 листопада 2022 року позивачу була виплачена сума заборгованості у розмірі 39 907,20 грн.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії виникає після набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року, а саме 02 квітня 2020 року, а відтак саме з цієї дати слід нараховувати компенсацію за втрату частини доходів, яка складає 17 243,89 грн. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 5 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності та стягнення компенсації у розмірі 17 243 грн., втім не погоджується із стягнутим розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Згідно зі статтями 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» прямо передбачено, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема, пенсії.

З наведеного регулювання випливає, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Відповідно до положень ч.2,3 ст.ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України №2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 3 Порядку №159 компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, а саме пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

З матеріалів даної справи колегією суддів встановлено, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 січня 2020 року, яке набрало законної сили 02 квітня 2020 року, виконане відповідачем 14 листопада 2022 року, а відтак позивач має право на компенсацію втрати частини доходів, та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. Як і не спростовують їх доводи апеляційної скарги в частині того, що грошові кошти у вигляді перерахованої пенсії яка належить позивачу не є їх власністю та не знаходиться на їх рахунках, та в частині того, що повне фактичне виконання рішення можливе лише за наявності відповідного бюджетного призначення за рахунок державного бюджету.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача стосовно законності їх дій та відсутності підстав для стягнення компенсації за втрату частини пенсії, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, та доводи апеляційної скарги в цій частині частково приймає до уваги .

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Згідно із частиною 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України).

Частиною 2 статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява №29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява №1811/06).

ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява №36813/97, пункти 203-204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява №21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Колегія суддів враховує, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку органів державної влади завжди викликають негативні емоції.

З огляду на зазначене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим та справедливим розміром моральної шкоди яка підлягає до стягнення 500 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні в частині розміру стягнутої моральної шкоди, шляхом її зменшення з 5 000 грн. до 500 грн., відповідно до положень ст.376 ЦПК України.

Окремо колегія суддів звертає увагу на наступне.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження

№14-727цс19), від 22 вересня 2020 року у справі №918/631/19 (провадження №12-42гс20).

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Таким чином, на правовідносини з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширюються юрисдикція адміністративних судів.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі №638/1620/20 (провадження №61-3182св21).

Колегія суддів вважає, що спір повинен був вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Втім, колегією справи встановлено, що ОСОБА_1 31 травня 2023 року звернувся з адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови нарахування та виплатити позивачеві, згідно із Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2017 року в сумі 39 907,20 грн., яка була виплачена за рішенням суду 14 листопада 2022 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві, згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсацію за втрату частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати за період з 01 січня 2018 року по 14 листопада 2022 року на суму пенсії у розмірі 39907,20 грн.; визначити сатисфакцію стягнення з відповідача на користь позивача 60 000 грн., яка відповідає середньому розміру встановленому рішеннями ЄСПЛ.

Тобто заявлені у цій справі позовні вимоги до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області спочатку були звернуті до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2023 року у відкритті провадження за адміністративним позовом було відмовлено. Ухвала оскаржена не була та набрала законної сили.

У зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку, що закриття провадження у цій справі з тих підстав, що спір належить розглядати в адміністративній, а не цивільній юрисдикції, при наявності рішення адміністративного суду, що набрало законної сили, яким відмовлено у відкритті провадження за правилами адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року змінити в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди, стягнутої Головного управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , зменшивши її з 5 000 грн. до 500 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 березня 2024 року.

Головуючий: Е.Л. Демченко

Судді: А.П.Барильська

М.О. Макаров