КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 359/4956/22 Головуючий у 1 інстанції: Семенюта О.Ю.
провадження №22-ц/824/6758/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 17 жовтня 2014 року він уклав із ОСОБА_3 договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 зобов`язалась відчужити у власність позивача земельну ділянку та недобудований на ній дачний будинок АДРЕСА_1 » на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Вказував, що на виконання цього договору ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 14 000 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла і її спадкоємцем є ОСОБА_2 .

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 пред`явив позов про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та дачного будинку, укладеного 17 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_3 . Позивач посилався на те, що постановою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 21 січня 2022 року, у задоволенні позову, пред`явленого ОСОБА_1 , було відмовлено. У зв`язку з цим у ОСОБА_2 виникло зобов`язання повернути позивачу грошові кошти у розмірі 14 000 доларів США. Відповідач відмовляється від добровільного виконання цього грошового зобов`язання.

Тому ОСОБА_1 просив суд застосувати до договору купівлі-продажу земельної ділянки та дачного будинку, укладеного 17 жовтня 2014 року між позивачем та ОСОБА_3 , наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 511 840 гривень, що еквівалентні 14000 доларам США.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовує тим, що він не приймав участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області, ГО «Об?єднання громадян садівників масиву садівницьких товариств «Вишеньки», ОСОБА_4 , про визнання договору дійсним, а про існування постанови Верховного Суду дізнався лише у квітні 2022 року.

Тому, обрахував строк на подання позову у даній цивільній справі саме від квітня 2022 року.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів у розмірі 511 840 грн.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 17 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підписали угоду (а.с.40), за якою ОСОБА_3 зобов`язалась відчужити у власність позивача земельну ділянку та недобудований на ній дачний будинок АДРЕСА_1 » на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. В той же день вони склали розписку (а.с.41), зі змісту якої вбачається, що у виконання угоди ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 14 000 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16 грудня 2014 року (а.с.121 зворот).

За час свого життя, а саме, 11 травня 2011 року, ОСОБА_3 склала заповіт (а.с.125-126), за яким все своє майно спадкодавиця заповіла ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року (а.с.134-137) ОСОБА_2 був визначений додатковий строк протягом двох місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини.

24 травня 2018 року ОСОБА_2 подав до Десятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 (а.с.138).

18 серпня 2021 року державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.150 зворот) відносно 3/4 часток в квартирі АДРЕСА_2 , а 10 вересня 2021 року - свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.156) відносно земельної ділянки площею 0,05 га з кадастровим номером :04:001:1959 з цільовим призначенням для ведення колективного садівництва, розташованої по АДРЕСА_1 в СТ «Вишеньки» на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Спірні правовідносини регулюються главою 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» підрозділу 2 «Недоговірні зобов`язання» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» та главою 87 «Здійснення права на спадкування» книги шостої «Спадкове право» ЦК України. Зокрема, при вирішенні спору суд застосовує ст.1281 ЦК України в редакції, що була чинною на день відкриття спадщини, тобто станом на 15 грудня 2014 року.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За ч.2, 3 ст.1281 ЦК України в редакції, чинній на 15 грудня 2014 року, кредиторові спадкодавця належало протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він мав право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Згідно з ч.4 ст.1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч.2, ч.3 цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо виникнення у ОСОБА_3 зобов`язання повернути безпідставно отримані грошові кошти, судом зазначено наступне.

Встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 20 жовтня 2020 року (а.с.8-19) було визнано дійсним договір купівлі-продажу недобудованого дачного будинку та земельної ділянки, укладений 17 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Постановою Київського апеляційного суду від 7 квітня 2021 року (а.с.20-30), залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2022 року (а.с.32-37) було скасовано рішення Бориспільського міськрайонного суду від 20 жовтня 2020 року та ухвалено нове судове рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову, пред`явленого ОСОБА_1 . Зі змісту судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій вбачається, що підставою для відмови у задоволенні позову було те, що договір купівлі-продажу недобудованого дачного будинку та земельної ділянки, який був підписаний 17 жовтня 2014 року позивачем та ОСОБА_3 , був визнаний неукладеним. Ця обставина свідчить про відсутність юридичних підстав для передачі ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 14000 доларів США. Тому на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України у неї виникло зобов`язання повернути ОСОБА_1 грошові кошти у вказаному розмірі.

Факт отримання ОСОБА_3 від позивача грошових коштів в розмірі 14000 доларів США підтверджується її особистими підписами, що містяться в розписці від 17 жовтня 2014 року (а.с.41) та письмовому переліку номерів переданих купюр (а.с.42).

Зі змісту оглянутого у судовому засіданні висновку експертів, за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №12138-12140/18-32 від 18 лютого 2019 року (а.с.165-171 т.1 справи №359/7771/17) вбачається, що підписи від імені ОСОБА_3 у вказаній розписці та у письмовому переліку номерів переданих купюр були виконані ОСОБА_3 , а не іншою особою. Тому суд вірно критично оцінив посилання ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 не отримувала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 14000 доларів США.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в п.п.6.56-6.58 постанови від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19 (провадження №12-95гс20) у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

В обґрунтування пред`явленого позову ОСОБА_1 посилався на ч.1 ст.216 ЦК України та просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Однак спірні правовідносини виникли між позивачем та ОСОБА_3 у зв`язку з отриманням нею грошових коштів без жодної правової підстави. Такі правовідносини регулюються ст.1212 ЦК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не було вчинено. Тому, суд критично оцінив посилання ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 на ст.216 ЦК України, яка не регулює спірні правовідносини. Відтак, при вирішенні спору суд застосовує положення ст.1212 ЦК України.

Таким чином, до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , увійшло зобов`язання з повернення ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 14 000 доларів США.

Щодо строку пред`явлення кредитором вимог до спадкоємця, то за правилом, передбаченим ч.3 ст.5 ЦК України, при вирішенні спору суд застосовує ч.2 ст.1281 ЦК України в редакції, чинній на день смерті ОСОБА_3 , а не в редакції, яка є чинною на день ухвалення рішення суду.

Відтак, як вбачається з диспозиції ч.2 ст.1281 ЦК України в редакції, що була чинною станом на 15 грудня 2014 року, ОСОБА_1 був зобов`язаний пред`явити вимогу про повернення грошових коштів протягом шести місяців від дня, коли позивач дізнався про спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , незалежно від настання строку вимоги.

В провадженні Бориспільського міськрайонного суду перебувала цивільна справа №359/7771/17 за позовом ОСОБА_1 до Гнідинської сільської ради про визнання дійсним договору купівлі-продажу недобудованого дачного будинку та земельної ділянки. З оглянутого у судовому засіданні протоколу судового засідання від 19 серпня 2019 року (а.с.253 т.1 справи №359/7771/17) вбачається, що в означеному судовому засіданні до матеріалів цивільної справи було приєднано копію спадкової справи №717/2015, заведеної після смерті ОСОБА_3 .

Гнідинську сільську раду було замінено на ОСОБА_2 , який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 . Зі змісту іншого протоколу судового засідання від 5 грудня 2019 року (а.с.15-17 т.2 справи №359/7771/17) вбачається, що ОСОБА_1 особисто приймав участь у розгляді цивільної справи.

5 грудня 2019 року позивачу стало відомо про те, що ОСОБА_6 прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 . Ця обставина свідчить про те, що від 6 грудня 2019 року у ОСОБА_1 розпочався шестимісячний строк для пред`явлення відповідачу вимоги про повернення грошових коштів в розмірі 14000 доларів США. Перебіг цього строку закінчився 06 червня 2020 року.

Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України позивач та його представник ОСОБА_5 не подали жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 пред`явив ОСОБА_2 вимогу про виконання означеного грошового зобов`язання в період часу від 6 грудня 2019 року до 06 червня 2020 року.

Саме тому на підставі ч.4 ст.1281 ЦК України позивач позбавлений права вимоги до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів в розмірі 14000 доларів США, які були безпідставно отримані спадкодавицею ОСОБА_3 .

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц (провадження №14-53цс18), зі змісту якої вбачається, що відповідно до ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням у зв`язку з припиненням такого зобов`язання.

Тому потреба у пред`явленні позову про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів виникла у позивача лише 01 лютого 2022 року, тобто, від дня оприлюднення в ЄДРСР постанови Верховного Суду від 21 січня 2022 року (а.с.32-37), якою було остаточно вирішено спір про визнання дійсним договору купівлі-продажу недобудованого дачного будинку та земельної ділянки.

Проте, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців є присічними та не підлягають поновленню незалежно від поважності причин їх пропуску.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №676/1958/16-ц, зі змісту якої вбачається, що матеріально-правові строки, передбачені ч.2, 3 ст.1281 ЦК України, є преклюзивними.

У зв`язку з тим, що вони не підлягають поновленню, недотримання цих строків позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємця. Крім того, навіть якщо відраховувати шестимісячний строк пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців з дня опублікування постанови суду касаційної інстанції, перебіг цього строку закінчився 01 серпня 2022 року.

Зі змісту штампу, розміщеного на титульному аркуші позову (а.с.1), вбачається, що ОСОБА_1 пред`явив позов лише 05 серпня 2022 року. Ці обставини свідчать про те, що відмова у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку, передбаченого ч.2 ст.1281 ЦК України, не тільки ґрунтується на ч.4 цієї ж статті, а також відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, які згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України відносяться до загальних засад цивільного законодавства.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів в розмірі 511840 гривень 00 копійок та відмовив у задоволенні позову, пред`явленого ОСОБА_1 , в повному обсязі.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: