Справа № 133/3385/20
Провадження № 22-ц/801/263/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кучерук І. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 рокуСправа № 133/3385/20 м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Кучерук І. М., у справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

15 листопада 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) за період з 23.06.2012 по 25.09.2020 у розмірі 1461,96 доларів США, що за курсом НБУ від 25.09.2020, складає 41285,75 грн. Зазначало, що 19.09.2007 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №VIKWG200001636, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 6000 доларів США на термін до 17.09.2027, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки у строки та порядку, встановленому договором. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором, АТ КБ «Приватбанк» 22.06.2012 звернулося до суду з позовом про дострокове стягнення всієї заборгованості за договором. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15.10.2012 з відповідача було стягнуто заборгованість в розмірі 13385,99 доларів США, нараховану станом на 01.06.2012. На думку позивача, ухвалення судового рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час рішення не виконано боржником, прострочена сума заборгованості становить 5900,05 доларів США. Оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, тобто за період з 19.09.2007 по 01.06.2012, то за період після подання позовної заяви, з 23.06.2012 по 25.09.2020 відповідач має сплатити заборгованість у розмірі 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) в сумі 1461,96 доларів США, що за курсом НБУ від 25.09.2020, складає 41285,75 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу за кредитним договором №VIKWG200001636 від 19.09.2007 за період з 23.06.2012 по 25.09.2020 у розмірі 1461,96 доларів США та судовий збір у розмірі 2 102 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про відмову у позові про стягнення заборгованості за період 23 червня 2012 року по 01 грудня 2017 року. Зазначає, що суд першої інстанції не встановивши адреси реєстрації місця його проживання, не надсилав йому позовну заяву, не повідомляв про дати судових засідань чим позбавив його можливості подати суду заяву про застосування до частини вимог про що просить апеляційний суд у впеляційній скарзі строків позовної давності, Заборгованість за ст. 625 ЦК України за період з грудня 2017 року по 25 вересня 2020 року визнає.

АТ КБ «Приватбанк» відзив на апеляційну скаргу не надав, лише заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Козятинського міськрайонного суду від 04 квітня 2022 року вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні заборгованості за ст. 625 ЦК України у вигляді 3% річних, за основу розрахунку повинна братись прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь банку 3% річних від простроченої суми за порушення виконання зобов`язання за увесь період з 23.06.2012 по 25.09.2020 у розмірі 1461,96 доларів США.

Колегія суддів з таким висновком суду щодо періоду стягнення погодитись не може, виходячи з наступного.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15.10.2012 у цивільній справі №209/2309/12, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №VIKWG200001636 від 19.09.2007 станом на 01.06.2012 у розмірі 13385.99 доларів США, що становить 106954, 04 грн. (а.с.35). Даним рішенням встановлено, що 19.09.2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №VIKWG200001636, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 6000 доларів США на термін до 17.09.2027.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Внаслідок не виконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, що не оспорюється відповідачем, 3 % річних від простроченої суми за період з 23.06.2012 по 25.09.2020 становить 1461,96 доларів США. Також відповідачем не оспорюється, що за основу обрахунку 3% річних повинна братися прострочена сума боргу у доларах США, що складає 5900, 05 дол. США

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2, 6-10 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. У разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2020 року суд першої інстанції надіслав запит начальнику відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області.

За інформацією УДМС у Вінницькій області місце проживання ОСОБА_1 за адресою, вказаною в позовній заяві, не зареєстроване.

Разом з тим, суддя не виконала вимоги ст. 187 ЦПК України, не скористалася даними Єдиного державного демографічного реєстру з метою визначення місця проживання ОСОБА_1 , відкрила провадження у справі, однак через відсутність відомостей про адресу відповідача виклик його в судове засідання не здійснювала, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, не здійснювала.

В результаті вищевказаного, відповідач був позбавлений можливості скористатись своїми процесуальними правами, зокрема, взяти участь у розгляді справи, надати відзив на позовну заяву, заявити клопотання, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 виснував, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим, і воно підлягає скасуванню через розгляд справи судом першої інстанції за відсутності ОСОБА_1 , якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання.

Ухвалюючи нове рішення по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, ОСОБА_1 досі не виконав умови кредитного договору №VIKWG200001636 від 19.09.2007, та рішення суду, зокрема, не повернув заборгованість за кредитом.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд звертає увагу, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування 3 % річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, та нараховуються незалежно від вини боржника й незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання в силу прямої дії ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц.

Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що порушення прав відповідача бохбавило його права клопотати про до застосування до вимог за період з 23.06.2012 року по 15.11.2017 року строку позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 200/11343/14-ц виснувала, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України). Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає необхідним врахувати заяву ОСОБА_1 , викладену у апеляційній скарзі та застосувати до позовних вимог банку наслідки пропуску строку позовної давності.

При цьому колегія суддів враховує, що АТ КБ «Приватбанк» жодних заперечень проти заяви відповідача про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності не надав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3% річних виходячи із суми боргу 5900,05 дол. США за період з 23 червня 2012 року по 25 вересня 2020 року.

Враховуючи заяву відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь АТ КБ підтягає стягненню 3% річних, за період з 15 листопада 2017 року по 15 листопада 2020 року, виходячи з розрахунку:

Період розрахункуКількість днівСума боргуПроцентна ставкаПроценти
15.11.2017 - 31.12.2017475 900,053,000%22,79
01.01.2018 - 31.12.20183655 900,053,000%177,00
01.01.2019 - 31.12.20193655 900,053,000%177,00
01.01.2020 - 15.11.20203205 900,053,000%154,76
Разом1097 531,55

Отже, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення зі ОСОБА_1 на користь позивача 3% річних від суми заборгованості, що становить суму 531,55 доларів США.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 761/12665/14-ц зазначено, що у статті 53 Закону № 606-XIV закріплено особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ч. 3 вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами 1 і 2 цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.

Враховуючи вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів не вважає за потрібне зазначати в резолютивній частині рішення еквівалент суми боргу, що стягується.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову .

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ ""Про судовий збір"За подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Для правильності обрахунку збору, колегія суддів враховує еквівалент стягненої суми у гривнях на час подання позовної заяви та відповідно сплати судового збору.

Оскільки апеляційним судом задоволено вимоги банку на суму 15010,97 грн, а судовий збір за подання позовної заяви сплачено у розмірі 2102 грн., із відповідачу на користь банку підлягає стягнення 764,26 грн судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При цьому за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача, відмовлено у задоволенні позовних вимог на суму 26274,78 грн, а він сплатив судовий збір у розмірі 3153 грн., з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сума судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2006 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1241,74 (2006-764,26)грн судового збору.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу колегія судів враховує постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зазначено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі N 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 174 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Принцип змагальності сторін має свої втілення, зокрема, у наведених положеннях частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України, виходячи з яких зменшення внаслідок неспівмірності суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивача адвокат Ільченко І. В. надала суду договір від 11 грудня 2023 №54, акт виконаних робіт/наданих послуг від 04 січня 2024 року на суму 5000 грн. та квитанцію докласового прибуткового ордеру №1 від 04.01.2024 року на цю ж суму.

15 січня 2024 року представник банку надав суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, у якому просить зменшити її розмір до 1000 грн. Зазначає, що справа не є складною, призначена до розгляду у письмовому провадженні, а підготовлена адвокатом апеляційна скарга містить лише два доводи, про порушення судом норм процесуального права (не повідомлення відповідача про дату час та місце розгляду справи) та про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів, за наслідками здійсненої оцінки доводів сторін, розміру судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 137 та частиною третьою статті 141 ЦПК України та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/20852/20 та від 16 березня 2023 року по справі № 927/153/22.

Також слід врахувати, що ця справа є малозначною, розглядається судом без участі сторін та їх представників.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та про необхідність покладення на позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 , в розмірі 2500 грн.

Керуючись ст. ст. 375, 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2022 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором №VIKWG200001636 від 19.09.2007 за період з 15 листопада 2017 по 15 листопада 2020 у розмірі 531,55 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 Миколайовича1241,74 судового збору та 2500 грн витрат на правничу професійну допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: С. Г. Копаничук

судді: С. К. Медвецький

В. В. Оніщук