КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 369/275/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук Л.М.
провадження №22-ц/824/6908/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє - адвокат Самчук Марина Валеріївна на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року позивач (Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір №КIF0GK00832301 від 06 липня 2006 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у банку у розмірі 20 000 доларів США на термін до 05 лютого 2021 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором.

Згідно умов договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором №КIF0GK00832301 від 06 липня 2006 року.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 17 грудня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 92 300,35 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 19520,57 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 22480,56 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 3612 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 46 687,22 доларів США.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором на загальну суму у розмірі 92 300,35 доларів США, що в еквіваленті складає 2 169 981 грн. 23 коп. та понесені витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №КIF0GK00832301 від 06 липня 2006 року в розмірі 58 248,31 доларів США, що еквівалентно 1 369 417,69 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 19520,57 доларів США, що в еквіваленті становить 458 928,60 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 22 480,56 доларів США, що в еквіваленті становить 528 517,97 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 3 612 доларів США, що в еквіваленті становить 84 918,12 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 12 635,18 доларів США, що в еквіваленті становить 297 053 грн. У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» судовий збір в розмірі 20 541 грн. 27 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє - адвокат Самчук М.В. з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки суд розглянув справу за відсутності відповідача та за відсутності доказів належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду скарги.

У судові засідання, що призначалися по даній справі, відповідач не міг з`явитись з незалежних від нього причин, тому що не знав про час та місце їх проведення. Матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем судових повісток.

Також звертає увагу суду на те, що позивачем на підтвердження своїх вимог до позовної заяви додано лише розрахунок заборгованості, зроблений безпосередньо банком, який є зацікавленою стороною, а тому не може розцінюватися судом як беззаперечний доказ.

Наданий розрахунок заборгованості не може братись до уваги, так як він не підтверджений первинними документами відповідно до 57-59 статтей ЦПК України та ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», та навіть не містить детального розпису сум, які були зараховані відповідачем в рахунок погашення заборгованості, нарахування та сплату відсотків (підвищених відсотків) за кредитом, періодів нарахування та сплати платежів за кредитом тощо.

Вважає, що досить чітку позицію в подібних правовідносинах, відмовляючи банку у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц (провадження №61-517св18)

Відповідач абсолютно не погоджується з розміром заборгованості, який надає позивач на власний розсуд, при цьому не підтверджуючи свій розрахунок жодними належними та допустимими доказами.

Більше того, судом навіть не встановлено факт видачі кредитних коштів та розмір виданих кредитних коштів. Адже, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаної обставини.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою у січні 2016 року, тобто, з пропуском строку позовної давності.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Вважає, що трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, починає обчислюватися від травня 2011 року і закінчується у травні 2014 року.

Зазначає, що він, як відповідач, не мав можливості заявити про застосування строку позовної давності, оскільки не знав про розгляд справи.

Крім того, зважаючи, що згідно з умовами Кредитного договору строк виконання договору настав у травні 2011 року, то нарахування відсотків та штрафних санкцій після цієї дати є неправомірним, а тому стягненню у судовому порядку не підлягають. Таку позицію 14 лютого 2018 року висловив Верховний Суд у справі №564/2199/15-ц та постановив: «Кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу (у цьому випадку згідно з умовами договору вимогу надсилати не потрібно), тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають».

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу відхили, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Вказує, що у апелянта відсутні мотивації усіх в сукупності підстав для скасування заочного рішення, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки право на стягнення пені у кредитора виникло з наступного дня, з якого почала виникати заборгованість, а до суду останній звернувся лише у січні 2016 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред`явлення позову.

Тому, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту та вважав за доцільне стягнути з відповідача нараховану пеню за кредитним договором № КIF0GK00832301 від 06 липня 2006 року за період від 21 січня 2015 року до 17 грудня 2015 року у розмірі 12 635,18 доларів США, що в еквіваленті становить 297 053 грн. В решті стягнення пені суд відмовив.

Також суд зазначав, що позивач виконав свої зобов`язання по договору, надавши кредит, проте відповідач у встановлені строки борг не повертав та не сплачував відсотки, комісію за користування кредитом.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 06 липня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №КIF0GK00832301 від 06 липня 2006 року, відповідно до умов п.1.1. якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 05 липня 2021 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 20 000 доларів США на наступні цілі: купівля житла за адресою: АДРЕСА_1 , а також у розмірі 3375 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності до п.3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з «0» по «0» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 284,18 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Відповідно до умов п.п.2.2.1. - 2.2.4 кредитного договору позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, зазначені в п.1.1. даного договору; сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до п.1.1., 3.1., 3.2. даного договору, повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту; сплатити банку винагороду і комісію згідно п.1.1. і п.3.11 даного договору; погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п.1.1, 2.3.3 цього договору.

Згідно умов п.3.1 кредитного договору за користування кредитом у період від дати списання коштів з кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.1.1 даного договору.

За умовами п.3.3 кредитного договору кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку відповідно до п.п.2.2.9., 2.3.8. цього договору, пені згідно розділу 4 цього договору, простроченої комісії по кредиту, простроченої винагороди, прострочених відсотків, простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилися (у тому числі, сума надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено п.6.4), комісії, винагороди, відсотків, кредиту. Остаточне погашення заборгованості за кредитом виконується не пізніше дати, зазначеної в п.1.1. Сума остаточного погашення заборгованості може відрізнятися від суми щомісячного платежу. При несплаті комісії, винагороди (у випадку її щомісячної сплати згідно п.1.1. даного договору або згідно п.3.11 даного договору), відсотків і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими.

Відповідно до п.п.3.4., 3.7 Кредитного договору нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом-360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця за період від першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту. Позичальник сплачує банку винагороду, комісію в розмірі й у строки, зазначені в п.п.1.1., 3.11 даного договору, якщо згідно п.1.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п.1.1.) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. при цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього періоду сплати до дня остаточного погашення кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по кредитному договору не проводиться.

За п.4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 17 грудня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить у розмірі 92300,35 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 19520,57 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 22480,56 доларів США, заборгованості по комісії за використанням кредитом - 3612 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 46687,22 доларів США.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

За вимогами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно вимог ч.3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

За вимогами ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 17 грудня 2015 року банк нарахував ОСОБА_1 пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за період від 21 вересня 2006 року до 17 грудня 2015 року в загальному розмірі 46 687,22 доларів США.

Оскільки право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня, з якого почала виникати заборгованість, а до суду останній звернувся лише у січні 2016 року, тому пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня пред`явлення позову.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту та вірно вважав за доцільне стягнути з відповідача нараховану пеню за кредитним договором №КIF0GK00832301 від 06 липня 2006 року за період від 21 січня 2015 року до 17 грудня 2015 року в розмірі 12 635,18 доларів США, що в еквіваленті становить 297 053 грн. В решті стягнення пені суд відмовив.

Позивач виконав свої зобов`язання по договору, надавши кредит, проте відповідач у встановлені строки борг не повертав та не сплачував відсотки, комісію за користування кредитом.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так як відповідач ОСОБА_1 не виконував взятих на себе за договором зобов`язань, то суд вірно вважав, що з відповідача на користь позивача необхідно було б стягнути заборгованість, яка в загальному становить 58 248,31 доларів США, що в еквіваленті становить 1 369 417,69 грн.

Проте, позивач звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності.

У зв`язку з тим, що відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи, він не міг подати заяву про застосування строку позовної давності.

За п.1.1. Кредитного договору № KIF0GK00832301 від 06 липня 2006 року «Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 284,18 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.»

Згідно наданого Позивачем розрахунку заборгованості станом на 17 грудня 2015 року, останній платіж по кредитному договору здійснено 06.10.2008 року у розмірі 222, 49 доларів США (за процентами) та 02.08.2010 року зараховано платіж у розмірі 44, 52 долари США (по пені).

Будь-яких інших платежів в рахунок погашення заборгованості за даними розрахунку не здійснювалося.

В 2011 році ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено на адресу відповідача повідомлення (вимогу) №30.1.0.0/2-356 від 29.03.2011 року. Зі змісту цього повідомлення вбачається, що «ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимагає від ОСОБА_1 повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання отримання цієї вимоги.» Також у цьому повідомленні зазначено: «прострочена заборгованість ОСОБА_1 складає 14 204, 94 доларів США».

За п.2.3.3. кредитного договору «Банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену у повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором.»

Отже, строк виконання основного зобов`язання настав у травні 2011 року.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою у січні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин у п.2.3.3. Кредитного договору врегулювали питання повернення коштів, тобто, настання строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення коштів.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Таку ж позицію висловив і Верховний Суд України у постанові від 02 листопада 2016року під час розгляду справи №6-1174цс16, стороною якої є ПАТ «Укрсоцбанк».

Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом.

Згідно з ч.1 ст.254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку.

Таким чином, трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, починає обчислюватися від травня 2011 року і закінчується у травні 2014 року.

За ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України «Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.»

Проте, відповідач не мав можливості заявити про застосування строку позовної давності, оскільки не знав про розгляд справи.

Крім того, зважаючи, що згідно з умовами Кредитного договору строк виконання договору настав у травні 2011 року, то нарахування відсотків та штрафних санкцій після цієї дати є неправомірним, а тому стягненню у судовому порядку не підлягають. Таку позицію 14 лютого 2018 року висловив Верховний Суд у справі №564/2199/15-ц та постановив: «Кредитний договір припиняє свою дію з дати направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу (у цьому випадку згідно з умовами договору вимогу надсилати не потрібно), тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають».

З позовної заяви вбачається, що розрахунок заборгованості здійснений станом на 17.12.2015 року, а судом неправомірно стягнуто пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 12 635, 18 доларів США.

Верховний Суд у зазначеній справі послався на ст.611 ЦК України та зазначив: «Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків.»

Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ, або Суд) неодноразово вказував на призначення позовної давності, пов`язуючи його із необхідністю забезпечити правову визначеність. Як зазначає ЄСПЛ, строки позовної давності «слугують декільком важливим цілям, зокрема, вони забезпечують правову визначеність і остаточність, захищають потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігають несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу». Таким чином, сама ідея позовної давності виправдана метою внести певність щодо наявних прав та обов`язків. Така мета слідує із принципу верховенства права, проголошеного в Преамбулі Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - ЄСПЛ, або Конвенція), і ця мета імпліцитно пронизує усі статті Конвенції.

Так, у § 1 ст.6 ЄСПЛ гарантується, що «кожен має право на справедливий... розгляд його справи... незалежним і безстороннім судом, встановленим законом., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...».

Одним із елементів права на суд є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип «рівної зброї» («equality of arms»). Згідно з цим принципом «кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента». Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2016 року скасувати і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє - адвокат Самчук Марина Валеріївна задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

29 березня 2016 року скасувати і постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий:

Судді: