Дата документу 25.03.2024 Справа № 314/2801/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2801/23 Головуючий у 1-й інстанції: Капітонов Є.М.
Провадження № 22-ц/807/186/24 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2023 року у справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 29.08.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_3 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/4636331. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.

28.04.2019 року о 02 год. 20 хв. в м. Запоріжжя по вул. Космічна, 79а, відповідач, керуючи автомобілем «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 », здійснив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем «Mercedes», державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 », під керуванням ОСОБА_5 . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 » та «Mercedes», державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » було завдано механічних пошкоджень, а власникам вказаних автомобілів - матеріальної шкоди.

Відповідно до постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2019 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Власник пошкодженого автомобіля «Mercedes», державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №АМ/4636331 від 29.08.2018 року. На підставі страхового акту №0Ц/016/000/19/0089 від 08.07.2019 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було виплачено страхове відшкодування в розмірі: 9 316,19 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3183 від 09.07.2019 року.

Власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля «ЗАЗ», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №АМ/4636331 від 29.08.2018 року. На підставі страхового акту №0Ц/016/000/19/0127 від 09.10.2019 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було виплачено страхове відшкодування в розмірі: 911,55 грн., що підтверджується платіжним дорученням №183 від 10.10.2019 року.

01.10.2020 року, між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (новий кредитор) укладено Договір №01/10/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у додатку №1 до договору.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь завдані збитки в порядку регресу в розмірі 10 227,74 грн., судовий збір в сумі 858,88 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн.

Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2023 року в задоволенні позову фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, фізична особа підприємець ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідача судові витрати.

Покликається на те, що підставою для звернення позивача з даною вимогою було те, що ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»набуло право регресної вимоги, при цьому таке відступлено позивачу на підставі договору № 01/10/2020 про відступлення права вимоги від 01.10.2020. Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №АМ/4636331 від 29.08.2018 року.

Зазначає, що за загальним правилом, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-43гс15).

Так, відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога немає особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ПрАТ «УПСК» Договір №01/10/2020 від 01.10.2020 року про відступлення права вимоги за своє правовою природою є договором купівлі-продажу права вимоги.

Відповідно до п.10.1. Договору про відступлення права вимоги №01/10/2020 від 01.10.2020 року, що договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань. Сторонами вищевказаного договору, було повністю виконано свої зобов`язання за договором, що свідчить про припинення будь-якої взаємодії між ФОП ОСОБА_1 та ПрАТ «УПСК» після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 25.03.2024 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що передбачене ст.38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право - «подати регресний позов», не може вважатись зобов`язанням в дефініції, визначеній ч.1 ст.509 ЦК України, оскільки зобов`язання виплатити регрес виникає у особи з обставини - ухваленого судового рішення за наслідками розгляду поданого регресного позову, та відповідно з набранням судового рішення законної сили особа набуває статусу боржника за зобов`язанням, яке виникає за наслідками розгляду справи за регресним позовом. Наявність права подати регресний позов, саме по собі не є правовідносинами з яких виникає зобов`язання особи та не є дійсним зобов`язанням в обсязі і на умовах, що існує на момент переходу цих прав укладення договору відступлення права вимоги. Зобов`язання виникає з ухваленого судового рішення, а отже не може вважатись дійсним до винесення судом відповідного судового рішення та набрання ним законної сили, з урахуванням того, що законодавцем передбачено виникнення та підтвердження зобов`язання за наслідками судового розгляду. Наявність права подати регресний позов не може бути обставиною, яка породжує та/або підтверджує наявність у особи боргу (в розумінні п.14.1.255 ПК України).

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Матеріалами справи підтверджено, що 28.04.2019 року о 02 год. 20 хв. в м. Запоріжжя по вул. Космічна, 79а, відповідач, керуючи автомобілем «ЗАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем «Mercedes», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_5 . Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам «ЗАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Mercedes», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , було завдано механічних пошкоджень, а власникам вказаних автомобілів - матеріальної шкоди.

Відповідно до постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2019 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 2 ст. 126, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.04.2019 року, а також вина у такій, визначені судовим рішення, яке набрало законної сили, відтак у силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у ході розгляду даної цивільної справи.

При цьому, з врахуванням зазначеного потерпілі особи мають право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої пошкодженням майна. Будь які протилежні докази з цього приводу є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Колегія суддів виходить із того, що спір між сторонами виник з деліктних зобов`язань про відшкодування шкоди, які регулюються нормами глави 82 Цивільного кодексу України, а також Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004.

Так, 29.08.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_3 було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/4636331. У відповідності до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сплатити страхове відшкодування за шкоду, заподіяну третім особам.

Власник пошкодженого автомобіля «Mercedes», державний реєстраційний номер « НОМЕР_3 » звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №АМ/4636331 від 29.08.2018 року. На підставі страхового акту №0Ц/016/000/19/0089 від 08.07.2019 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було виплачено страхове відшкодування в розмірі 9 316,19 грн., що підтверджується платіжним дорученням №3183 від 09.07.2019 року.

Власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля «ЗАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №АМ/4636331 від 29.08.2018 року. На підставі страхового акту №0Ц/016/000/19/0127 від 09.10.2019 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було виплачено страхове відшкодування в розмірі 911,55 грн., що підтверджується платіжним дорученням №183 від 10.10.2019 року.

Враховуючи наведене, страховик ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»отримало право регресної вимоги до відповідача щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в загальному розмірі 10 227,74 грн. (9 316,19 грн. + 911,55 грн.).

З метою досудового врегулювання спору, відповідачеві направлено вимогу страховиком ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»про відшкодування збитків в порядку регресу, яка залишилася без виконання, докази протилежного у матеріалах спарив відсутні.

01.10.2020 року між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено Договір цесії №01/10/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія»передає (відступає) ФОП ОСОБА_1 свої права вимоги до боржників, а ФОП ОСОБА_1 набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.

Інформація про договори страхування №0Ц/016/000/19/0089 від 08.07.2019 року, №0Ц/016/000/19/0127 від 09.10.2019 року міститься в додатку №1 до Договору №01/10/2020 про відступлення права вимоги від 01.10.2020.

З копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 455307 вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з видом економічної діяльності «69.10 Діяльність у сфері права».

Звертаючись до суду позивач свої доводи зводить до того, що набув прав вимоги щодо відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору за договором страхування.

Колегія суддів виходить з того, що питання розміру завданої шкоди чи права первісного кредитора ПрАТ «УПСК» не заперечувалося учасниками справи.

Так, підпунктом «б» та «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: б) якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії; в) якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).

Страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування" (ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного вище закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2020, справа № 199/1100/19.

Регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Таким чином, з врахуванням принципу диспозитивності, виключною правовою проблемою у даних правовідносинах є встановлення наявності чи відсутності підстав для покладення на відповідача, як винну особу обов`язку сплатити позивачу страхове відшкодування у порядку регресу, як особі, яка набула права вимоги.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні, відповідно якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

Колегія суддів виходить із того, що договір відступлення права вимоги, який фігурує у справі, передбачає перехід права вимоги за регресними зобов`язаннями, відтак обмежуються виключно правом стягнення коштів, які були оплачені замість завдавача шкоди. Однією з основних відмінностей в таких правовідносинах є те, що при відшкодуванні особою шкоди, завданої іншою особою, первісне деліктне зобов`язання (в тому числі і забезпечене відносинами страхування) припиняється, та виникає нове регресне. У новому правовідношенні немає жодних складових правовідносин страхування. Це призводить до того, що право регресної вимоги може переходити не тільки до страхової компанії, а й будь якої іншої особи, яка оплатила кошти за винну особу.

Відповідні правові висновки прямо кореспондуютьться з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 21 вересня 2019 року у справі №521/10891/15.

Зокрема, Верховний Суд у вказаній постанові прямо зазначив, що при регресі основне деліктне зобов`язання припиняється та виникає нове регресне зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право окремої вимоги до такої винної особи.

Згідно договорів відступлення права вимоги до нових кредиторів переходять власне відповідні вимоги по відношенню до боржників, а не статус чи вид діяльності попереднього кредитора.

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє позицію позивача, який набув право вимоги щодо страхових виплат, виплачених ПрАТ «УПСК», яке є страховиком потерпілої особи та виконало свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У статті 517 Цивільного кодексу України не визначений виключний перелік документів, які засвідчують права, що передаються, тому залежно від особливостей конкретних правовідносин таким документом може бути і сам договір, який підтверджує факт виникнення та існування первісних зобов`язальних відносин.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Судом не встановлено обставин, за яких правомірність правочину про відступлення права вимоги, на підставі якого відбувся перехід права вимоги від ПрАТ «УПСК» до ФОП ОСОБА_1 , у передбаченому законом порядку спростована на підставі судового рішення.

Більше того, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Таким чином, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ПрАТ «УПСК» відступило ФОП ОСОБА_1 право вимоги, а до останнього, як нового кредитора, перейшло право вимоги до відповідача щодо відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за договором №АМ/4636331від 29.08.2018 року у загальній сумі 10 227,74 грн. (9 316,19 грн. + 911,55 грн.).

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ФОП ОСОБА_1 в частині стягнення збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування задовольнити.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про підставність позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Як вбачається з платіжного доручення № 338 від 30.06.2023 року позивачем сплачений судовий збір в розмірі 858,88 грн. до суду першої інстанції та згідно квитанції № НТС5-3Т2Х-47С3-РР2С від 27.11.2023 року 1 610,40 грн. до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене та беручи до уваги положення ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за результатами розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій в розмірі 2 469,28 грн. (858,88 + 1610,40).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн., на підтвердження чого подав копії довіреності на адвоката Самойленка П.М., свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвоката, договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30.01.2019, додаткової угоди №089/127 від 13.03.2023 до договору, Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) до договору від 13.03.2023 та копію квитанції про оплату таких.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, справа № 910/12876/19, касаційний суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або ) значенню справи.

Колегія суддів виходить із того, що процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не є безумовним обов`язком суду стягнути такий.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Враховуючи складність справи, ціну позову, її важливість для сторін, тривалість та порядок розгляду такої, надану представником допомогу, реальність та необхідність такої допомоги, колегія суддів вважає, що вартість такої допомоги у грошовому еквіваленті, повинна становити 2000,00 грн.

У цьому контексті колегія суддів враховує те, що вартість послуг адвоката є неспівмірною з ціною позову.

Також представником диференційовано (розділено) послуги, які надавалися, а саме лише подання позову вартує 1000,00 грн., при цьому, усі послуги (аналіз, консультація, складання процесуальних документів, участь у засіданнях, моніторинг судової практики) охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.

Категорія справи та обізнаність представника у такій, а також судовій практиці з цього приводу, що презюмується, дає підстави для висновку про те, що визначений адвокатом розмір витрат на правову допомогу у сумі 4000,00 грн. є необґрунтовано завищеним хоча б з погляду зазначених вище обставин.

Таким чином, з ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 2000,00 грн. витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 просить про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 000,00 грн., проте доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції не надано.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 жовтня 2023 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

Позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) завдані збитки у вигляді виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу в сумі 10 227 (десять тисяч двісті двадцять сім) грн. 74 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір сплачений за подання позову у розмірі 858,88 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 1 610,40 грн., а всього - 2 469 (дві тисячі чотириста шістдесят дев`ять) грн. 28 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 25 березня 2024 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко