Провадження № 22-ц/824/2494/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Медведчук Д.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 до досягнення дитиною 14-ти річного віку та зобов`язати відповідача не чинити дій як особистого так й із залученням та за допомоги будь-яких інших осіб щодо зміни місця проживання та перебування дитини.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.10.2023 року відкрито провадження у справі.

09.11.2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, у якій він просить встановити тимчасовий (на період розгляду справи) графік перебування ОСОБА_3 по місцю проживання ОСОБА_1 з 19:00 год. понеділка до 19:00 год. вівторка; з 19:00 год. середи до 19:00 год. четверга та з 10:00 год. до 20:00 год. кожної другої суботи місяця та кожної четвертої неділі місяця з 10:00 год. до 20:00 год.; А також можливість спілкування засобами телефонного те електронного зв`язку щоп`ятниці з 19:00 год. до 20:00 год.

В обґрунтування заяви, вказує на приховання відповідачем свого місця проживання разом з дитиною. На фоні повного відчуження дитини від батька, її штучно налаштовують проти нього. А тому існують ризики того, що хоч у справі буде ухвалено рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, ефективно виконати таке рішення без шкоди для дитини буде неможливо, оскільки будучи відчуженим від батька, дитина може не захотіти повертатись до нього.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 року відмовлено у забезпеченні позову.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не враховано, що предметом спору є визначення місця проживання малолітньої дитини, стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а спосіб забезпечення позову є цілком співмірним та ефективним для даної справи, оскільки забезпечення позову має запобігти відчуженню одного з батьків.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вказує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, з огляду на наявність рішення суду по справі №759/1382/19, яким суд визначив способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні з сином та його вихованні, та просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення вимог заяви про забезпечення частково вирішить заявлені позовні вимоги або може вплинути на їх вирішення, що є недопустимим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком ОСОБА_1 до досягнення дитиною 14-ти річного віку та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити дій як особистого так й із залученням та за допомоги будь-яких інших осіб щодо зміни місця проживання та перебування дитини.

Разом з цим, у заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 просить встановити тимчасовий (на період розгляду справи) графік перебування ОСОБА_3 по місцю проживання ОСОБА_1 з 19:00 год. понеділка до 19:00 год. вівторка; з 19:00 год. середи до 19:00 год. четверга та з 10:00 год. до 20:00 год. кожної другої суботи місяця та кожної четвертої неділі місяця з 10:00 год. до 20:00 год., а також можливість спілкування засобами телефонного те електронного зв`язку щоп`ятниці з 19:00 год. до 20:00 год.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчинення певних дій.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально- правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, при розгляді заяви про забезпечення позову, повинен з`ясувати характер спору, що виник між сторонами, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо існує ймовірність невиконання судового рішення у майбутньому або виникнення складнощів під час його виконання.

Тобто, вжиття заходів забезпечення позову є заходом забезпечення в майбутньому виконання судового рішення.

Так, відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу додано копію постанови Верховного суду від 18 листопада 2020 року по справі № 759/1382/19, якою визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні з сином та його вихованні.

Відповідно до частини першої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд заяви проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без виклики сторін. Зважаючи на те, що долучені до апеляційної скарги докази мають суттєве значення для правильного вирішення справи, колегія суддів долучає вказані докази до матеріалів справи в якості нових.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, з огляду на те, що ОСОБА_1 не надав належних, допустимих, достовірних доказів, достатніх для висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, жодним чином не довів ті обставини, на які посилався у своїй заяві, зокрема, щодо потенційних труднощів у подальшому виконанні можливого рішення суду про задоволення позову, натомість задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову може частково вирішити заявлені ним позовні вимоги або може вплинути на їх вирішення, що є недопустимим.

Крім цього, колегія суддів, беручи до уваги те, що рішенням суду по справі № 759/1382/19 уже було визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні з сином та його вихованні, вважає, що позивачем не доведено того, що визначеного судом порядку його участі у спілкуванні з сином недостатньо для поновлення і подальшого розвитку безпосередніх емоційних контактів між батьком і дитиною, та що така участь не гарантує в повній мірі або може гарантувати йому виконання ухваленого на його користь судового рішення та ефективний захист його прав.

Зважаючи на вищевикладені обставини, беручи до уваги недоведеність заявником необхідності вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, колегія суддів вважає, що висновок суду про відсутність підстав для застосування заходів забезпечення позову є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин, не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду, викладених у оскаржуваній ухвалі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, апеляційна скарга та зміст оскаржуваної ухвали не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для її скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до вимог ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий: Судді: