КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 369/9704/22

провадження № 22-ц/824/1620/2024

20 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т.І.

при секретарі Колесніченко М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договорів довічного утримання, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2023 року в складі судді Янченко А. В.,

встановив:

28.09.2022 ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що через похилий вік та скрутне фінансове становище 24 листопада 2020 року вона уклала з відповідачем договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Біккінеєвою І. А., зареєстрований у реєстрі за № 4283.

За умовами вказаного договору вона передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0744 га, кадастровий номер :01:035:5001, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та взамін чого останній зобов`язався забезпечувати її утриманням та доглядом на умовах цього договору.

Матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись набувачем відчужувачу, становить розмірі частини мінімальної пенсії на день його надання. Утримання визначається сторонами , зокрема, у вигляді: надання побутових послуг (прання постільної білизни, ремонт одягу, взуття, побутової техніки, тощо); забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів; догляд за домашнім господарством; забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у майні.

Зазначала, що відповідач не виконує взяті на себе обов`язки, які передбачені договором, не звертає уваги на її потреби і стан здоров`я, не забезпечує її коштами й медикаментами, необхідною допомогою, ніколи до неї не навідується. Оскільки вона не отримує передбаченої договором вигоди, просила суд:

- розірвати договір довічного утримання, укладений 24 листопада 2020 року між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Біккінеєвою І. А. та зареєстрований у реєстрі за №4283;

- привести сторони до первісного стану шляхом визнання за нею права власності на земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:035:5001;

- зняти заборону відчуження вказаної земельної ділянки.

28.12.2022 ОСОБА_1 доповнила позовні вимоги вимогами про розірвання договору довічного утримання, укладеного 24 листопада 2020 року між нею та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Біккінеєвою І. А. та зареєстрованого у реєстрі за №4281. Просила привести сторони до первісного стану шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 та зняття заборони відчуження вказаного будинку.

Зазначила, що їй 84 роки, на момент подання позовної заяви вона пам`ятала лише про існування одного договору довічного утримання. Однак нещодавно згадала, що в той самий день - 24.11.2020, з тим самим набувачем - ОСОБА_2 , не було укладено ще один договір, зареєстрований в реєстрі за №4281. Майном, яке отримав набувач за умовами цього договору, виступає житловий будинок, котрий знаходиться за тією ж адресою, що й земельна ділянка. За своїм змістом вказані договори є ідентичними. Аналогічно обставинам, викладеним у позовній заяві, відповідач так само не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання й за цим договором.

Заперечуючи проти вказаного позову відповідач ОСОБА_2 зазначив, що з 1986 року підтримував з позивачкою приятельські відносини, постійно допомагав її родині, в тому числі шляхом догляду та фактичного утримання спірного домоволодіння. Н а початку 2020 року він організував та оплатив оформлення у приватну власність спірної земельної ділянки. Між сторонами була усна домовленість про те, що відповідач організує та оплатить виготовлення документів на земельну ділянку, зробить ремонт в будинку, натомість позивачка не буде вимагати документального підтвердження виплат по спірному договору.

Також зазначав, що він належним чином виконував договір довічного утримання в частині надання ліків, відвідування лікарів, придбання медичного обладнання, забезпечення побутовими приладами, ремонтними роботами. Замість грошових коштів він надавав позивачу продукти харчування, одяг, побутові послуги. Відсутність розписок про отримання позивачем грошових коштів не може свідчити про невиконання умов договору, оскільки він забезпечував позивача продуктами харчування та іншими послугами протягом дії договору. Отримавши позовну заяву, він надіслав 8 120 грн звичайним поштовим переказом, які позивачкою були отримані.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Договір довічного утримання від 24 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований за № 4283 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І. А., розірвано.

Договір довічного утримання від 24 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований за № 4281 та посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І. А., розірвано.

Приведено сторони до первісного стану шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

Приведено сторони до первісного стану шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, що розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:035:5001.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

13.10.2023 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2023 року.

Свої доводи обґрунтовує тим, що при розгляді справи було допущено грубі порушення норм процесуального права.

Так, суд першої інстанції не взяв до уваги, що договір довічного утримання від 24.11.2018 №4283 та договір довічного утримання від 24.11.2020 №4281 - це два різні договори, що стосуються одних і тих самих осіб, укладені в один день, але мають різні роки укладення - 2018 рік і 2020 рік.

Враховуючи викладене, договір №4283 від 24.11.2018, посвідчений 24.11.2020, не може існувати, тому неможливо розірвати договір, який не існує.

27.11.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Цурка Н. О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн.

Зазначає, що стороною відповідача замовчується дійсний зміст договору, який хоч і має назву: « Договір довічного утримання від двадцять четвертого листопада дві тисячі вісімнадцятого року» , зареєстрований в реєстрі за №4283, проте зі змісту сторінки 2 договору вбачається, що він посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінеєвою І. А. 24 листопада 2020 року в м. Вишневе, Києво-Святошинський район, Київська область, Україна, зареєстрований в реєстрі за №4283. Отже, договір був укладений саме 24 листопада 2020 року, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Цурка Н. О. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 листопада 2020 року між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_2 ( набувач) укладено договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Біккінеєвою І. А. 24 листопада 2020 року, зареєстрований у реєстрі за № 4281.

За умовами вказаного договору відчужувач передає, а набувач отримує у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та взамін чого зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом на умовах цього договору.

В цей же день, 24 листопада 2020 року приватним нотаріусом Біккінеєвою І. А. було посвідчено договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_2 ( набувач) , зареєстрований у реєстрі за № 4283. Датою укладення вказаного договору нотаріусом зазначено: « 24 листопада 2018 року».

За умовами вказаного договору відчужувач передає, а набувач отримує у власність земельну ділянку площею 0,0744 га, кадастровий номер :01:035:5001, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та взамін чого останній зобов`язався забезпечувати її утриманням та доглядом на умовах цього договору.

У зв`язку з посвідченням вказаного договору приватним нотаріусом Біккінеєвою І. А. 24 листопада 2020 року було накладено заборону відчуження вказаної земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивачка посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання договірних зобов`язань, взятих на себе за договорами довічного утримання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт невиконання відповідачем умов договорів довічного утримання, що останнім не спростовано. Тому суд першої інстанції вказав про наявність правових підстав для розірвання договорів довічного утримання та поновлення права власності позивача на спірний житловий будинок та земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги не містять жодного заперечення проти вказаного висновку суду першої інстанції.

Та обставина, що в укладеному між сторонами договорі довічного утримання, предметом якого є земельна ділянка площею 0,0744 га, кадастровий номер :01:035:5001, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом 24 листопада 2020 року, помилково зазначено дату укладення - 24 листопада 2018 року, не може слугувати підставою для висновку про те, що такий договір не укладався.

В судовому засіданні встановлено та сторони не заперечували, що вказані договори довічного утримання були укладені сторонами в один день, а саме 24 листопада 2020 року.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на припущеннях.

При цьому апеляційна скарга не містить інших доводів для скасування оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судові рішення - без змін, розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_3 у суді апеляційної інстанції слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Цуркою Н. О. у суді апеляційної інстанції, останньою надано лише ордер на надання правничої (правової) допомоги у Київському апеляційному суді серії АІ № 1417880.

За відсутності наданих доказів на підтвердження розміру витрат на правничу (правову ) допомогу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн у відшкодування вказаних витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 березня 2024 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук