Справа № 522/2352/24
Провадження № 2/522/3404/24
УХВАЛА

04 березня 2024 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Косіцина В.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерація в особі Генерального консульства держави Російської Федерації в Польщі про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російською Федерацією частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добровільності, внаслідок незалежного виконання своїх позитивних обов`язків,-

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерація в особі Генерального консульства держави Російської Федерації в Польщі про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російською Федерацією частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добровільності, внаслідок незалежного виконання своїх позитивних обов`язків, у якій позивач просить стягнути з Російської Федерації на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 000,00 гривень; стягнути з Держави України моральну шкоду у розмірі 02,00 гривні, а також здійснити розподіл судових витрат.

За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано 10-ти денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

26 лютого 2024 року на офіційну електронну адресу Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви від 26.02.2024 року повернуто без розгляду у зв`язку із тим, що заява подана без її підписання електронним цифровим підписом.

27 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків позовної заяви.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Щодо такого недоліку позовної заяви як вказівка на наявність у позивача, а також інших учасників справи електронного кабінету, то у заяві від 27.02.2024 року ОСОБА_2 вказує на те, що електронний кабінет у нього відсутній.

Тому, на думку суду, позивач усунув зазначений недолік.

Щодо такого недоліку позовної заяви як відсутність документа, що підтверджує сплату судового збору або звільнення від сплати судового збору.

Згідно п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справ в усіх інстанція звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

В якості звільнення від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» заявник мотивує порушенням права власності на рухоме та нерухоме майно, зокрема, зазначає про те, що внаслідок воєнних дій було експропрійовано 63% покладів вугільної промисловості, 11% родовищ нафти, 20 % родовищ газу, 42% родовищ металів і 33% родовищ рідкісноземельних корисних копалин. Також, посилається на статтю 13 Конституції України.

Суд не може погодитися з зазначеними доводами з огляду на наступне.

Щодо окупації території України, що призвело до моральної шкоди ОСОБА_1 , то у п. 22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», чітко зазначено, що підставою звільнення від судового збору є тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України.

Зі змісту цієї норми вбачається, що основною умовою звільнення від сплати судового збору у разі тимчасової окупації, збройної агресії чи збройного конфлікту є вимушене переселення з тимчасово окупованої території.

В ухвалі суду від 22 лютого 2024 року позивачеві було роз`яснено, що у ч.1 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Тобто, довідка внутрішньо переміщеної особи є тим документом, що підтверджує вимушене переселення людини із тимчасово окупованої території у зв`язку із збройною агресією чи збройним конфліктом, окупацією тощо.

На думку суду, самого лише факту посилання на окупацією території України є недостатньою підставою для звільнення від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 Закону, оскільки, норма закону чітко вказує на те, що обов`язковою умовою такого звільнення є вимушене переселення з таких територій.

Суд також врахував той факт, що відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №456551 від 20.02.2024 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 02 жовтня 2015 року.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, що затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (із змінами відповідно Наказу № 363 від 20.12.2023), територія Одеської області окупована не була, територія міста Одеси не відносилася до категорії населених пунктів, де ведуться (велися) бойові дії.

Враховуючи викладене суд вважає, що на позов ОСОБА_1 не розповсюджується пільга передбачена п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Щодо посилання позивача на порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно, суд зазначає наступне.

Так, у заяві про усунення недоліків позовної заяви позивач посилається на положення статті 13 Конституції України.

Відповідно до статті 13 Конституції України, Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Суд звертає увагу на те, що позивач у заяві не розкриває повний зміст статті 13 Конституції України, що призводить до невірного її трактування.

У статті 13 Конституції України також зазначено про те, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Аналізуючи зазначену норму, вбачається, що суб`єктом права власності на землю, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є народ України. Тобто, зазначені об`єкти права власності належать на праві власності суспільству

На думку суду, суспільство це відносно стійка система соціальних зв`язків і відносин, що склалися між людьми в процесі історичного розвитку їх спільної життєдіяльності, спрямованої на відтворення умов для існування та задоволення життєвих потреб.

Відповідно до статті 5 Конституції України, народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право власності Українського народу (суспільної групи) реалізують саме органи державної влади та органи місцевого самоврядування, у формі та у спосіб визначений Конституцією України.

Саме тому, саме органи державної влади та органи місцевого самоврядування у спосіб передбачений законом уповноважені здійснювати право власності Українського народу.

В той же час, ОСОБА_1 є індивідуальним суб`єктом громадянином.

Так, у п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», підставою для звільнення від судового збору, є зокрема, порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно внаслідок окупації, збройного конфлікту або збройною агресією.

В контексті п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», таке рухоме або нерухоме майно в разі звернення фізичної особи до суду за захистом своїх прав повинно не належати особі на праві приватної власності, але й має бути порушено внаслідок окупації, збройного конфлікту або збройною агресією.

В ухвалі суду від 22 лютого 2024 року судом роз`яснено, що в якості підстави звільнення від сплати судового збору в порядку п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», може бути подано, зокрема, акти ДСНС, довідки з НПУ, акти про пожежі та інших документів, що підтверджують порушення права власності позивача на об`єкти як рухомого так і нерухомого майна.

Проте, в супереч вимогам ч.4 ст.177 ЦПК України, ОСОБА_2 не надав доказів сплати судового збору або ж документів які б підтверджували звільнення від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

У заяві від 27 лютого 2024 року ОСОБА_1 не усунув зазначений недолік, документи, що підтверджують сплату або звільнення від сплати судового збору не надав.

Тому, суд вважає, що недолік позовної заяви у вигляді відсутності документа, що підтверджує сплату судового збору або ж документа, що підтверджує звільнення від сплати судового збору не усунено.

Щодо такого недоліку як відсутність належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Таким чином у разі відкриття провадження за цією позовною заявою суд зобов`язаний невідкладно надіслати відповідачу копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Відповідно до усталеної судової практики (зокрема постанова ВС від 18.01.2022 у справі №910/5257/21) судові документи можуть не відправлятися за кордон для вручення у разі, якщо іноземна юридична особа має представника на території України, призначеного відповідно до вимог ГПК України, або має офіційне представництво на території України.

Як вже було роз`яснено в ухвалі про залишення без руху, двосторонніх угод між Державою Україна та другим відповідачем не існую. Жодних дипломатичних установ на території України відповідач не має.

Кожен суд може здійснювати процесуальні дії виключно на території своєї держави, що випливає із принципу державного суверенітету. Повноваження суду не поширюються на територію іноземної держави. Відтак, якщо суд направляє судові документи без дотримання спеціального порядку вручення документів, передбаченого міжнародним договором, такі документи не розглядаються як судове повідомлення, повістка, рішення тощо, а мають статус звичайної кореспонденції приватної особи.

.Таким чином, якщо суд, керуючись національним законодавством, певними міркуваннями та доводами, не дотримається встановленого Конвенцією формального порядку повідомлення всіх відповідачів, це може призвести до неможливості визнання та примусового виконання рішення суду за кордоном (у країні місцезнаходження відповідача чи його майна).

Суд звертає увагу позивача на відсутність у судів фінансування на залучення за власною ініціативою перекладача для здійснення перекладу судових документів з метою їх подальшого направлення стороні у справі за кордон (належного виконання судом свого обов`язку щодо направлення стороні повідомлення про розгляд справи). Такі витратипокладаються зазвичай на позивача як на заінтересовану особу щодо вирішення справи по суті з подальшим їх розподілом за результатами розгляду такої справи.

Саме таку позицію висловив Верховний суд у постанові від 22.05.2023 року у справі 914/86/22.

Проте, позивач не усунув зазначений імперативний недолік позовної заяви, не надавши суду копію позовної заяви для відповідача, зазначений недолік заявою від 27 лютого 2024 року не усунув.

Враховуючи те, що недоліки позовної заяви визначені в ухвалі суду від 22 лютого 2024 року позивач не усунув у спосіб та строк, визначені ухвалою, суд доходить до висновку про наявність підстав для визнання позовної заяви не поданою та повернення її відповідачеві.

Керуючись ст.185, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України та держави Російська Федерація в особі Генерального консульства держави Російської Федерації в Польщі про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав внаслідок військової агресії та окупацією Російською Федерацією частини території України, порушенням прав на мир та правомірну, добросовісну і кваліфіковану діяльність органів державної влади України в частині добровільності, внаслідок незалежного виконання своїх позитивних обов`язків- вважати неподаною та повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із вказаною заявою до суду, якщо позивач усунить недоліки що стали підставою для її повернення.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Ухвалу може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду.

Суддя Косіцина В.В.