Справа №939/2069/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/1298/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів оренди, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, який мотивував тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_6 відкрилася спадщина на магазин на АДРЕСА_1 . Спадкоємцями ОСОБА_6 є він (позивач) та сини померлого від іншого шлюбу: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , законним представником яких є їх мати ОСОБА_3 , з якою батько на час смерті був розлучений. У встановлений законом строк всі вони прийняли спадщину, їх частки у спадщині є рівними і становлять по 1/3 кожному. Однак не дивлячись на те, що він являється співвласником магазину, він не має можливості володіти, користуватись та розпоряджатись ним, оскільки з липня 2016 року ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_7 здійснюють підприємницьку діяльність у вказаному магазині, а документи, на підставі яких вони цю діяльність здійснюють йому не надають. 27 вересня 2016 року депутатом Пісківської селищної ради складений акт, з якого вбачається, що 12 вересня 2016 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір оренди спірного магазину. Оскільки до 27 березня 2020 року договір оренди відповідачами йому не наданий, то він не знав як ОСОБА_3 уклала договір оренди: як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5 , які як особи, що мають майнові права могли б виступати як орендодавці кожен по 1/6 частці спірного магазину, чи на іншій законній підставі. Коли в липні 2016 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 почали здійснювати торгівлю у спірному магазині, то за його заявою РП ПАТ «Київобленерго» припинило електропостачання цього приміщення. Після поновлення постачання електроенергії він в грудні 2016 року звернувся до ПАТ «Київобленерго» із запитом з ким і коли був укладений договір на електропостачання, але відповіді не отримав, оскільки не був стороною договору. Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом він запропонував ОСОБА_2 і ОСОБА_7 укласти з ним договори оренди, але отримав відмову. 11 січня 2019 року він звертався до начальника Ірпінського управління ГУ ДФС в Київській області із запитом про надання інформації про те, на якій підставі ОСОБА_7 використовує спірний магазин для своєї діяльності. 26 лютого 2019 року депутат Пісківської селищної ради склав акт про те, що в спірному магазині здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_7 , але документи на підставі яких ця діяльність здійснюється йому не надано і її проведення з ним не узгоджувалось. В інформаційному куточку магазину розміщена інформація про те, що торгівлю здійснюють ФОП ОСОБА_2 згідно з ліцензії на право роздрібної торгівлі та ФОП ОСОБА_7 згідно з ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями. 04 вересня 2019 року він звертався до голови Пісківської ОТГ з заявою про надання інформації, про те коли і з ким укладена угода на постачання електроенергії в магазин, але відповіді не отримав. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не відповіли на його пропозицію укладення договору оренди та надання йому договорів оренди спірного приміщення. З договору оренди нежитлового приміщення від 17 листопада 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 в інтересах малолітнього ОСОБА_5 та на той час неповнолітнього ОСОБА_4 уклала договір оренди з ОСОБА_2 , однак вона не має права виступати як орендодавець, оскільки таким може бути малолітній ОСОБА_5 , а вона його законним представником; крім цього вказаний договір підписаний не ОСОБА_3 . До укладення договору про розподіл спадщини ОСОБА_3 вчиняла дії, які б змусили його (позивача) відмовитись від своїх спадкових прав, а з пропозицією про визначення порядку користування чи про поділ в натурі спірного приміщення відповідно до часток у праві власності до нього не зверталась. Натомість без його згоди продовжує здавати приміщення магазину в оренду та отримувати від ОСОБА_2 орендну плату у розмірі 5 000,00 грн., щомісяця. Вчиненням відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 недійсного правочину позивачу завдано збитків у вигляді неотриманих коштів, які він міг би отримати в разі укладення 12 вересня 2016 року договору оренди разом з іншими спадкоємцями, що становить 1/3 частку орендної плати (відповідно до частки у праві на спадщину), до отримання ним 15 грудня 2018 року свідоцтва про право на спадщину становить 44 982,00 грн. (5 000,00 грн. орендної плати : 3 х 27 міс.) і з 15 грудня 2018 року по даний час неотриманих коштів у розмірі 2/3 часток орендної плати, що становить 26 666,00 грн. (2/3 від 5 000,00 грн. становить 3 333,00 грн. х 8 міс.), а всього 71 648 грн. Тому орендна плата, сплачена ОСОБА_3 повинна бути стягнута з неї на його користь.

У зв`язку з викладеним, просив суд:

- визнати недійсним договір оренди приміщення №1 від 12 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та договір оренди нежитлового приміщення від 17 листопада 2018 року, укладений ОСОБА_3 , яка діє від імені та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні приміщенням магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення приміщення;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь 71 648 грн. та стягнути з відповідачів солідарно, понесені ним судові витрати.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22.06.2023 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів оренди, стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 29.02.2024 року сторони по справі не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 є співвласниками приміщення магазину по АДРЕСА_1 , загальною площею 466,9 кв.м. З 20 листопада 2014 року до 16 листопада 2018 року їм зазначений магазин належав в рівних частках - по 1/3 частині, а з 16 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 є власником 2/3 часток у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення, відповідач ОСОБА_5 - 1/6 частки, відповідач ОСОБА_4 - 1/6 частки.

Відповідно до договору оренди №1 від 12 вересня 2016 року із строком дії до 12 вересня 2018 року та договору оренди нежитлового приміщення від 17 листопада 2018 року із строком дії до 17 грудня 2021 року ОСОБА_2 орендував приміщення магазину по АДРЕСА_1 площею 120 кв.м., що підтверджується копіями вказаних договорів.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваними договорами в оренду було передано не все приміщення магазину площею 466,9 кв.м., а лише його частина - площею 120 кв.м., позивач приміщення магазину не використовував (з квітня 2015 року до 12 вересня 2016 року магазин взагалі не використовувався), тому немає підстав вважати, що ці договори в момент їх укладення порушували права позивача. В свою чергу, оскільки недійсність правочинів не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи, це є підставою для відмови у задоволені позову в частині стягнення коштів на підставі п.2 ст. 216 ЦК України.

По своїй суті позиція апелянта, яку він поклав в основу апеляційної скарги, в переважній більшості співпадає з доводами та їх обґрунтуваннями, висловленими ним в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Основною підставою для відмови у задоволені позову було те, що права позивача порушені не були. Апеляційний суд погоджується із такими твердженнями суду першої інстанції.

В ході розгляду справи суд встановив, що позивач не є стороною оскаржуваних договорів, відтак правом на їх оскарженнями володіє лише у разі, якщо такі договори порушують його права. Оскільки оскаржуваним договором позивач передав в оренду лише частину приміщення, що не перевищує частки відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в ньому, підстав вважати, що самим лише цим фактом порушені права позивача, у суду немає.

Твердження позивача про неналежного підписанта оскаржуваного договору також не може бути прийнято судом, оскільки належного обґрунтування того, що цей факт знову ж таки якимось чином зачіпає права позивача, матеріали справи не містять.

Вимога апелянта про усунення перешкод не була предметом розгляду в суді першої інстанції, відтак фактична наявність таких перешкод судом першої інстанції встановлена не була. При цьому це обумовлено саме тим, що спочатку позивач заявив таку позовну вимогу, однак згодом відмовився від неї.

У відповідності до положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на наведене, доводи апелянта, що ґрунтуються на вказаних твердженнях, не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Враховуючи наведені норми, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для оскарження спірних договорів, а також щодо стягнення заявлених у позові коштів, що і було належним чином констатовано судом першої інстанції.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 08 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько