РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Фурдись В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частку земельної ділянки, визнання права власності на частку житлового будинку,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд Рівненської області з позовом до Рівненської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частку земельної ділянки, визнання права власності на частку житлового будинку звернулась ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 19 травня 2006 року; визнати право власності на частки земельної ділянки, площею 0,022 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка раніше належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі спадщини за заповітом за ОСОБА_1 ; визнати право власності на 2696/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка включає в себе житлову кімнату позначену на плані «1-2», площею 10,9 кв.м, кухню позначену на плані «1-1», площею 4,7 кв.м, коридор позначений на плані «I», площею 3,0 кв.м, надвірні будівлі і споруди: частка «В-1» - сарай, частка №1 - огорожа та раніше належала ОСОБА_3 на підставі спадщини за заповітом ОСОБА_2 за ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнала та просить суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України» § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом встановлено, що 21 травня 1972 року виконкомом Посягвівської сільської ради Гощанського району Рівненської області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , 02 січня 1953 рок уклали шлюб, про що складено актовий запис №7 від 21 травня 1972 року. Також вбачається, що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненскього міського управління юстиції 03 березня 1975 року внесено актовий запис №92 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 1 від 23 листопада 2023 року.

У шлюбі в ОСОБА_2 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_2 , колишній чоловік позивача.

Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 24 квітня 1973 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 народився в м.Ровно УРСР про що в книзі реєстрації актів про народження 24 квітня 1973 року зроблено запис за №838. Батьками записані: батько ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з 20 липня 1999 року, розірвано шлюб 14 жовтня 2008 року.

Дана обставина підтверджується копією паспорта позивача ОСОБА_1 , з якої вбачається, що Крупецькою сільською радою Радивилівського району Рівненської області 20 липня 1999 року зареєстровано шлюб з гр. ОСОБА_6 , 1973 року народження, а у відділі загс м.Радивилів Рівненської області 14 жовтня 2008 року актом №88 зареєстровано розірвання шлюбу позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_6 .

Зі слів представника позивача, позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 підтримувала тісні стосунки з ОСОБА_2 , батьком колишнього чоловіка.

З дослідженої копії договору купівлі-продажу серії ВСР № 504098 від 28 березня 2006 року вбачається, що ОСОБА_7 продав, а гр. ОСОБА_2 купив належну продавцю ОСОБА_7 на праві приватної власності 1729/10000 ідеальну частку домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 та позначену на плані: «1-3», - житлова кімната, «В» - сарай, №1 - огорожа, житловою площею 13,2 кв.м., загальною площею 13,2 кв.м.

Попередній власник ОСОБА_7 набув у власність ідеальну частку у розмірі 1729/10000 внаслідок поділу спільного подружнього майна після розлучення з колишньою дружиною ОСОБА_3 , яка проживала в цьому будинку з 28 січня 1975 року до дня смерті.

Дана обставина підтверджується копією ухвали Народного суду м.Рівне Рівненської області від 27 жовтня 1992 року, з якої вбачається, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 затверджено мирову угоду про реальний поділ спадкового майна, а саме 44,252 жилого будинку та надвірних будівель , що розташовані в АДРЕСА_2 .

Право приватної власності на придбану частку домоволодіння було зареєстровано за ОСОБА_2 26.04.2006 року Рівненським МБТІ, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10496069 від 26 квітня 2006 року, з якої вбачається, що реєстраційний номер - 13881582, тип об'єкта - домоволодіння, адреса об'єкта - АДРЕСА_1 , власник - ОСОБА_2 , форма власності - приватна, частка - 1729/10000.

З копії паспорта ОСОБА_2 вбачається, що 19 травня 2006 року ОСОБА_2 зареєстрований Рівненським міським відділом внутрішніх справ УМВС України в Рівненській області по АДРЕСА_1 .

Зі слів представника позивача адвоката Пузирка О.О., фактично з цієї дати, 19 травня 2006 року, ОСОБА_2 почав спільно проживати з ОСОБА_3 однією сім'єю. Станом на травень 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували в зареєстрованому шлюбі з іншими особами. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали як подружжя, вели спільне господарство, турбувалися один про одного та піклувались за внуками, підтримували стосунки з іншими членами родини як сім'я.

Згідно ч. 2 ст. 25 СК України жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Як вбачається з позовної заяви, за спільною заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в 2008 році була проведена технічна інвентаризація будинку АДРЕСА_1 . 31 січня 2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», інвентарний номер 63973, реєстраційний номер 219-75-63585 був виданий новий технічний паспорт на даний будинок. Як вбачається з копії технічного паспорта, частка будинку, що належала ОСОБА_2 не була відділена від частки, що належала ОСОБА_3 в натурі, що і вказує на обставину про те, що всіма приміщеннями будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 користувалися спільно, тобто проживали однією сім'єю.

Вказані обставини також підтверджуються тим, що рішенням Рівненської міської ради «Про передачу земельних ділянок у власність, затвердження проектів землеустрою та скасування окремих пунктів рішень Рівненської міської ради» №2388 від 28 квітня 2009 року про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 передано в приватну та спільну сумісну власність безоплатно земельну ділянку, площею 222 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 суду пояснили, що вони значний проміжок часу знайомі як з ОСОБА_2 так і з ОСОБА_3 та ствердили суду той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка понад двадцять років, були пов`язані спільним побутом, спільно вели господарство, перебували у фактичних шлюбних відносинах. Однак у зареєстрованому шлюбі не перебували. Часто піклувалися про дітей ОСОБА_1 у разі потреби. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 завжди перебували разом, як сімейна пара, і за цей період ніхто з них у іншому офіційному шлюбі не перебував. Після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме позивач ОСОБА_1 займалась їх похованням, оскільки, ОСОБА_1 перебувала у хороших відносинах з ними та часто їх відвідувала.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_6 , колишній чоловік позивача, син ОСОБА_2 не приділяв належної уваги батькові, коли він став похилого віку, а тому всі турботи про пристарілих родичів взяла на себе ОСОБА_1 , яка доглядала за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як за батьками та членами родини після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . За життя дітей вона не мала, на день смерті близьких родичів також не мала. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 17 червня 2015 року про те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 17 червня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №1027. Також копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 10 травня 2016 року про те, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 10 травня 2016 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області складено відповідний актовий запис №840.

Після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_2 всі турботи по похованню взяла на себе ОСОБА_1 . Вказана обставина підтверджується копіями договорами-замовленнями СК №001718 та СК №001719 на організацію та проведення поховання ОСОБА_3 від 17 червня 2015 року, укладеними між ОСОБА_1 , як замовником та КП «Спецкомбінат - ритуальна служба» Рівненської міської ради, як виконавцем та копією договору-замовлення СК №0001376 від 10 травня 2016 року на організацію та проведення поховання ОСОБА_2 , укладеним між ОСОБА_1 , як замовником та КП «Спецкомбінат - ритуальна служба» Рівненської міської ради, як виконавцем.

З дослідженої в судовому засіданні копії заповіту від 13 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №464 вбачається, що ОСОБА_2 все його майно, рухоме і нерухоме, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, все те, на що претендуватиме по закону на день смерті, заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 реалізувала своє право на спадщину за заповітом та звернулася до приватного нотаріуса Філіпова М. М. із заявою про прийняття спадщини.

Згідно дослідженої в судовому засіданні копії довідки вих. № 35/02-14 від 10 листопада 2023 року, виданого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М. вбачається, що спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (спадкова справа №13/2016), є ОСОБА_1

24 листопада 2023 року приватним нотаріусом Філіповим М. М. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі №478, згідно якого ОСОБА_1 успадкувала частки земельної ділянки, площею 0,022 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належала померлому на праві приватної спільної сумісної власності та свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі №477, згідно якого ОСОБА_1 успадкувала 1729/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та належала померлому на праві приватної власності.

Однак, ОСОБА_1 вважає, що вона не в повній мірі реалізувала своє право на спадщину за заповітом, оскільки до спадкового майна після смерті ОСОБА_2 належить також частка майна, що була у власності ОСОБА_3 , з якою він проживав однією сім'єю в незареєстрованому шлюбі, а саме: частки земельної ділянки, площею 0,022 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та 2696/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_3 заповіту не залишила, родичів-спадкоємців не мала. До дня смерті проживала спільно однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 як член сім'ї прийняв спадщину на підставі спадщини за законом у відповідності до ст. ст. 1261, 1264 ЦК України: «...у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини».

Оскільки, після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_2 не було подано заяви про відмову від спадщини, прийняв її, то вважається згідно приписів ст. 1268 ЦК України, що він набув право власності на майно ОСОБА_3 після її смерті на підставі спадщини за законом. Отже, на день смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, в тому числі і на майно, яке раніше належало ОСОБА_3 . З цих підстав вважається, що заповітом складеним за життя ОСОБА_2 охоплюється також майно, що належало раніше ОСОБА_3 та відійшло на підставі спадщини за законом покійному ОСОБА_2 .

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім'ї») визначено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно вимог сімейного законодавства сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім'ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов'язкової ознаки сім'ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім'я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст.3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв'язку із цим взаємних прав та обов'язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов'язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц від 09 листопада 2020 року М757/8786/15-ц.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

У п.21 Постанови Пленуму ВС України Про судову практику у справах спадкування № 7 від 30.05.2008 роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає що заявлені позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними належними та допустимим доказами, не спростованими представником відповідача, а тому вони підлягають до повного задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 263, 264, 265, 268, 273, 315, ЦПК України, ст. ст. 16, 1261, 1264, 1268 ЦК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Рівненської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частку земельної ділянки, визнання права власності на частку житлового будинку - задоволити повністю.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 19 травня 2006 року.

Визнати право власності на частки земельної ділянки, площею 0,022 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка раніше належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі спадщини за заповітом за ОСОБА_1 .

Визнати право власності на 2696/10000 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , яка включає в себе житлову кімнату позначену на плані «1-2», площею 10,9 кв.м, кухню позначену на плані «1-1», площею 4,7 кв.м, коридор позначений на плані «I», площею 3,0 кв.м, надвірні будівлі і споруди: частка «В-1» - сарай, частка №1 - огорожа та раніше належала ОСОБА_3 на підставі спадщини за заповітом ОСОБА_2 за ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4

Відповідач: Рівненська міська рада, адреса: м.Рівне, вул.Соборна, 12а,

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов