РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1337/19

Провадження № 2/293/10/2024

13 березня 2024 рокуселище Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Проценко Л.Й.,

за участю секретаря судового засідання Тишкевич К.Б.,

позивача/відповідача ОСОБА_1

представника позивача/відповідача ОСОБА_2

відповідача/позивача ОСОБА_3

представника відповідача/позивача Сидорчука М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селищі Черняхів в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності, поділ майна в натурі

ВСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог у справі № 293/1337/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом

13.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №168436072, реєстраційний №256, належить 1/2 частка майна його матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що становить 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцем іншої частки квартири є відповідач ОСОБА_3 .

Позивач неодноразово намагався потрапити до квартири, однак відповідач поставив свої замки, та погрожує йому. З цього приводу він звертався до поліції з листом від 05.07.2019 №П-8, р-10/02/219/01-2019, на що йому повідомлено, що забезпечувати охорону публічного порядку під час вселення в будинок правоохоронні органи мають право лише за рішенням суду чи виконавчого органу.

У зв`язку з порушенням відповідачем його прав, ОСОБА_1 просить суд зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні частиною квартири АДРЕСА_1 та вселити його у дану квартиру. Також позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати згідно квитанцій.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог у справі № 293/498/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності, поділ майна в натурі

12.03.2020 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності та поділ майна в натурі.

ОСОБА_3 вказує, що з 02.07.1996 він перебував у шлюбі з ОСОБА_5 . На час реєстрації шлюбу ОСОБА_4 мала сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування в шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до договору купівлі-продажу від 05.06.1998 придбали квартиру АДРЕСА_1 . Право власності при державній реєстрації квартири зареєстровано на ОСОБА_4 . Таким чином, відповідно до положень ст.60 СК України, зазначена квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, та оскільки заповіту ОСОБА_4 не залишила, то, відповідно до ст.1261 ЦК України, він як чоловік спадкодавця та відповідач ОСОБА_1 (син) є спадкоємцями першої черги за законом. При цьому, позивач зазначає, що відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України, він постійно проживав разом з спадкодавцем, на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї і вважається таким що прийняв спадщину.

Після смерті спадкодавця між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виник спір щодо вище вказаної квартири АДРЕСА_1 , домовленості щодо її поділу досягти не вдалося. Відповідач ОСОБА_1 добровільно залишив квартиру та перейшов на проживання в інше місце.

У грудні 2019 ОСОБА_3 стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом та просить суд вселити його у спірну квартиру. Отримавши позовні матеріали йому стало відомо, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Черняхівською державною нотаріальною конторою 29.05.2019 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 1/2 частку спірної квартири зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 вважає зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом не законним з тих підстав, що спірна квартира належала йому та покійній ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя. Тому йому належить право власності на 1/2 частки квартири як чоловіку покійної ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , виданим 03.03.2020 Черняхівською державною нотаріальною конторою Житомирської області.

Інша 1/2 частка квартири, відповідно до статті 1281 ЦК України, входить до складу спадини. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.1267 ЦК України, ОСОБА_3 вважає, що їх частки з відповідачем є рівними, тобто кожному належить по 1/2 частці від половини квартири.

Остаточно, з урахуванням наведених фактів та норм закону, ОСОБА_3 вважає, що йому має належати 3/4 частки квартири, а відповідачу 1/4 частка відповідно.

Звертаючись до Черняхівської державної нотаріальної контори відповідач умисно приховав від нотаріуса факт існування чоловіка покійної ОСОБА_4 , з метою отримати більшу частку квартири.

За таких обставин ОСОБА_3 просить суд:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що належала йому та покійній ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя;

- визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , видане 29.05.2019 Черняхівською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 , частково недійсним, в 1/2 частині;

- визнати за ним ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- розділити в натурі квартиру АДРЕСА_1 та виділити йому у власність 3/4 частки квартири відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи;

- судові витрати покласти на відповідача;

- призначити та провести в справі судову будівельно-технічну експертизу;

-витребувати з Черняхівської державної нотаріальної контори спадкову справу №173/2018,

заведену після смерті ОСОБА_4 .

ІІІ. Процесуальні дії по справі та позиції сторін

30.08.2019 у провадження Черняхівського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 13.08.2019 справа №293/1337/19 передана на розгляд судді Бруховського Є.Б.

Суд ухвалою від 22.08.2019 відкрив провадження у справі, та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив на 26.12.2019(т.1 а.с. 12).

Розгляд справи неодноразово відкладався з різних причин.

12.03.2020 у провадження Черняхівського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності, поділ майна в натурі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 12.03.2020 справа №293/498/20 передана на розгляд судді Бруховського Є.Б.

Ухвалою від 19.03.2020 суд відкрив провадження у вказаній цивільній справі та призначив справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив на 18.11.202 0(т.1 а.с. 57).

Відповідно до ухвали Черняхівського районного суду Житомирської області від 24.11.2021 цивільні справи № 293/498/20 та № 293/1337/19 за вище вказаними позовами об`єднані в одне провадження та об`єднаній справі присвоєно № 293/1337/19 (т.1 а.с.136-137).

01.12.2021 на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на позовну заяву ОСОБА_3 , за змістом якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог (т.1 а.с.141-142).

Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.03.2023 по справі №293/1337/19 призначено судову будівельно-технічну експертизу, виконання якої доручено судовому експерту Свістунову І.Б. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т.1 а.с.153-154).

27.04.2023 згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, проведеного на підставі припинення повноважень головуючого по справі судді Бруховського Є.Б. у зв`язку зі смертю, цивільну справу №293/1337/19 передано для розгляду головуючій судді Проценко Л.Й. (т.1 а.с.162)

Суд ухвалою від 05.05.2023 прийняв до свого провадження вказану цивільну справу. Поновив провадження у справі для розгляду клопотання судового експерта. Судове засідання призначив на 14.06.2023 (т.1 а.с.163).

Ухвалою від 15.06.2023 суд частково задовольнив клопотання судового експерта ТОВ «Центр будівельних та земельних експертиз» Свістунова І.С. Продовжив експертам строк проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної у даній цивільній справі ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 02.03.2023, на строк понад 90 календарних днів. Провадження по справі № 293/1337/19 зупинив до отримання висновку експертизи (т.1 а.с.170-171).

30.06.2023 з Центру будівельних та земельних експертиз до суду надійшли надані на дослідження матеріали справи та висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №589/06-2023 від 26.06.2023 (т.1 а.с. 175-208).

Ухвалою від 10.07.2023 суд поновив провадження в об`єднаній цивільній справі та постановив повторно провести підготовче провадження. Підготовче судове засідання суд призначив на 30.08.2023 (т.1 а.с.209).

12.07.2023 на адресу суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому просить приєднати до матеріалів справи дві розписки його матері ОСОБА_4 від 11.06.1996 та 23.04.1997 та використати їх як доказ по справі. Також просить викликати в судове засідання двох свідків, які можуть підтвердити, що його мати ОСОБА_4 придбала спірний житловий будинок за власні кошти в 1998 році (т.1а.с.214-216).

29.08.2023 на адресу суду від представника відповідача - ОСОБА_3 - адвоката Сидорчука М.В. надійшла заява про долучення до матеріалів справи витягу з трудової книжки ОСОБА_3 . В заяві також просив не брати до розгляду та до уваги як докази розписки від 11.06.1996 та 23.04.1997, у зв`язку з їх неналежністю та недопустимістю, як такі, що викликають сумніви у їх достовірності (т.1 а.с.218-223).

30.08.2023 суд ухвалою закрив підготовче провадження та призначив об`єднану цивільну справу до судового розгляду по суті на 11.10.2023 (т.1 а.с.230).

11.10.2023 суд протокольною ухвалою відклав розгляд справи за клопотанням представника позивача на 21.11.2023 (т.1 а.с.236-237).

21.11.2023 суд протокольною ухвалою відклав розгляд справи за клопотанням представника позивача на 18.12.2023, з метою виклику в судове засідання експерта для надання пояснень (т.1 а.с.245-247).

18.12.2023 суд постановив оголосити перерву до 18.01.2024 та викликати свідків (т.2 а.с.4-9)

18.01.2024 в судовому засіданні суд допитав свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Зокрема, в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_1 є його рідним сином від шлюбу з ОСОБА_4 , з якою вони розлучились ще в 1996 році. Після розлучення спору щодо розподілу майна у них не було, так як між собою домовились, що він компенсує ОСОБА_4 згодом частину спільно нажитого майна в грошовому еквіваленті. Дружина з сином перейшли жити до ОСОБА_3 , з яким згодом одружилася, та разом проживали на орендованій квартирі. В червні 1996 року він передав своїй колишній дружині ОСОБА_4 кошти в сумі 100 000 000 карбованців, як компенсацію за гараж, автомобіль та дачу (для огляду надав суду оригінал розписки від 11.06.1996). Пізніше в 1997 році він передав своїй колишній дружині 5700 гривень за квартиру, про що свідчить розписка від 23.04.1997 року, оригінал якої подав для огляду суду. Йому відомо, що за вказані кошти ОСОБА_4 купила квартиру в АДРЕСА_2

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні надала покази, що з 1986 року була знайома з покійною ОСОБА_4 . До її розлучення з ОСОБА_6 товаришували сім`ями та після розлучення вони залишились подругами з ОСОБА_4 . Їй відомо, що після розлучення ОСОБА_4 разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_1 перейшла проживати на орендовану квартиру та чекала гроші від свого колишнього чоловіка, щоб придбати будинок. У 1998 році ОСОБА_4 особисто придбала будинок по АДРЕСА_1 за гроші, які отримала від колишнього чоловіка, внаслідок поділу майна по домовленості. Так як вона була в дружніх відносинах з ОСОБА_4 , то їй добре був відомий їх скрутний матеріальний стан з ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_4 була на той час одружена. При цьому вказала, що ОСОБА_3 працював на комбінаті хлібопродуктів разом з ОСОБА_4 , де заробітну плату часто затримували, або ж сплачували продуктами. ОСОБА_3 розрахувався з вказаної роботи і деякий час на комбінаті не працював, був безробітним. Крім того, їй відомо, що ОСОБА_3 зароблені під час шлюбу з ОСОБА_4 кошти вклав в « Піраміду ». Також повідомила суд, що покійній з ремонтом квартири допомагав її брат, який також висилав їй гроші на меблі.

13.03.2024 в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги щодо усунення перешкод у користуванні належним позивачу на праві власності майном, а саме частини квартири АДРЕСА_1 . Вказали, що право власності ОСОБА_1 на спірну частину квартири підтверджується свідоцтвом на право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Водночас, просили відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , так як квартира була придбана за особисті кошти матері позивача ОСОБА_1 , про що свідчать розписки подані суду та підтверджено показами свідків, тобто доведено час, факт та джерело набуття спірної власності. Тому спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Нотаріусом, за відсутності заповіту, правомірно було здійснено за законом поділ майна покійної ОСОБА_4 по частки: сину ОСОБА_1 та чоловікові ОСОБА_3 , як спадкоємцям першої черги.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_12 в судовому засіданні частково визнали позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме в частині усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 частини спірної квартири, та вселення ОСОБА_1 в частини квартири згідно варіанту № 2 висновку експерта. На їх думку, нотаріус невірно здійснив поділ спадкового майна, так як вважають, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя: покійної ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_3 , так як була придбана у шлюбі 05.06.1998, тому їм повинно належати по частки квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла, не залишивши заповіту. Таким чином, спадкоємцями є син та чоловік померлої, як спадкоємці першої черги. На думку захисника, відповідно до ч.1 ст. 1267 ЦК України частки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є рівними, тому з частки майна покійної: ОСОБА_3 повинна належати частка квартири. З урахуванням вказаних фактів та норм закону, ОСОБА_3 має належати 3/4 частки квартири, а ОСОБА_1 1/4 частка відповідно. З цих підстав просили задовольнити їх позовні вимоги та визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , видане 29.05.2019 Черняхівською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_1 , частково недійсним, в 1/2 частині, також визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та розділити в натурі квартиру АДРЕСА_1 та виділити ОСОБА_3 у власність 3/4 частки квартири відповідно до варіанту № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи.

ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Із свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В.І., зареєстрованому в реєстрі 29.05.2019 за № 1271, слідує, що ОСОБА_1 успадкував від матері ОСОБА_4 частки квартири АДРЕСА_1 , належної померлій на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1998 за реєстровим №955, дублікат якого виданий Житомирським обласним державним нотаріальним архівом 17.05.2019 за реєстровим № 133 (т.1 а.с.3).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 168436072 від 29.05.2019 ОСОБА_1 належить право власності на 1/2 частки квартири за вище вказаною адресою (т.1а.с.4).

Згідно копії листа Черняхівського відділення поліції Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області слідує, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з приводу надання можливості бути присутніми працівників поліції при вселенні у будинок по АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_1 було відмовлено з тих підстав, що забезпечити охорону публічного порядку під час вселення в будинок

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 на даний час на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідно позивач має право володіти, користуватися відповідною часткою у спірній квартирі.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем ОСОБА_15 чиняться перешкоди у користуванні належним йому майном. У зв`язку з чим звернувся до суду за захистом свого права.

Крім того, на підставі матеріалів спадкової справи, заведеної щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , судом встановлено наступне.

Зі свідоцтва про народження вбачається, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (т.1 а.с.71, зворотна сторона).

02.07.1996 Черняхівським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирської області за актовим записом № 30 зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .. Прізвище після одруження дружини - ОСОБА_4 (т.1 а.с. 38)

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с.39)

Відповідно до довідки від 07.06.2018 № 2865, виданої виконкомом Черняхівської селищної ради, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня смерті була зареєстрована та проживала в квартирі АДРЕСА_1 . За 6 місяців до смерті ОСОБА_4 та на день її смерті у вказаній квартирі були зареєстровані та проживали: чоловік - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4., син - ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_2., онук - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6.(т.1а.с.72).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 5 червня 1998 року ОСОБА_18 та ОСОБА_19 продали, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 . Продаж цей вчинено за 7000 гривень, які гроші продавець одержав від покупця повістю до підписання цього договору. Договір посвідчений Черняхівською державною нотаріальною конторою 05 червня 1998 року і зареєстрований за № 955 (т.1 а.с. 74,93, зворотна сторона).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на праві приватної власності, розмір частки 1/1, належала спірна квартира, про свідчать відомості, внесені до реєстру 29.05.2019 за індексним номером 47092507 .

Із свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори Пилипчуком В.І., зареєстрованому в реєстрі 03.03.2020 за № 393, слідує, що ОСОБА_3 успадкував від своєї дружини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , частки квартири, що розташована в АДРЕСА_2 , належної померлій на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1998 за реєстровим №955, зареєстрованого в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 26.06.1998 в книзі 1, сторінка:239, реєстраційний номер: 239, інвентарна справа: 3152 (т.1 а.с.43).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 202917847 від 04.03.2020 ОСОБА_3 належить право власності на 1/2 частки квартири за вище вказаною адресою, вид спільної власності:спільна часткова (т.1а.с.44).

Технічний паспорт на спірну квартиру виготовлений на ім`я ОСОБА_3 20.02.2020 (т.1 а.с.45-46).

Із досліджених в судовому засіданні копій розписок, оригінали які були надані для огляду свідком ОСОБА_6 , встановлено, що 11.06.1996 покійна ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_6 грошові кошти за автомобіль, гараж та дачу в сумі 100 мільйонів купонів, в присутності свідків. Крім того, 23.04.1997 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_6 суму в розмірі 5700 гривень за квартиру. Гривні отримала в присутності свідків (т. 1 а.с. 215, 216).

V. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом судом зазначається наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.317, ч. 1 ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. ст.150,155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім передбачених законом випадків.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вирішуючи даний позов, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 20 грудня 2021 року у справі № 310/9577/19, згідно з яким у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування нею своєю власністю.

З наданих письмових доказів є очевидним, що характер порушеного права полягає у відсутності у ОСОБА_1 доступу до квартири. Відповідно, саме ця обставина підлягає доказуванню і саме у спосіб відновлення цього доступу, шляхом усунення перешкод та вселення позивача, відбувається захист порушеного права.

Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач вказав на те, що він не має можливості потрапити у належне йому майно, розпоряджатись ним та вільно користуватись, оскільки відповідач доступу до житлового приміщення не надає.

Згідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного, суд визнає позов обґрунтованим та дійшов висновку про його задоволення в повному обсязі.

При вирішенні судом спору між сторонами у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності, поділ майна в натурі судом зазначається наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень" Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року, викладеній у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_4 на час вирішення спірних правовідносин померла, тому суд вважає, що її син ОСОБА_1 , як спадоємець померлої, має всі законом визначені права на доведення тієї обставини, що його покійна мати ОСОБА_4 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , придбала спірну квартиру за власні кошти, а тому вказане нерухоме майно є її особистою власністю.

З показів свідків та досліджених в судовому засіданні розписок, які суд визнає належними та допустимими, судом встановлено, що ОСОБА_4 за отримані від колишнього чоловіка ОСОБА_6 кошти придбала в особисту власність спірну квартиру.

Між іншим, з договору купівлі-продажу квартири від 05.06.1998 вбачається, що набуття у власність покійною ОСОБА_4 спірної квартири відбулося без згоди чоловіка ОСОБА_3 , що також безумовно свідчить про набуття майна в особисту приватну власність покійної ОСОБА_4 .

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати, зокрема, джерело і час придбання зазначеного майна.

Вирішуючи спір, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про те, що спірна квартира була набута у власність покійною дружиною ОСОБА_3 - ОСОБА_4 за рахунок належних їй особистих коштів, не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому покійна дружина ОСОБА_3 була єдиною власницею спірної квартири.

Посилання ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_12 , що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставними та спростовуються вищенаведеними та встановленими судом обставинами.

Відповідно до статті 1267 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

В першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК). Нотаріусом, за відсутності заповіту, правомірно було здійснено за законом поділ майна покійної ОСОБА_4 по частки: сину ОСОБА_1 та чоловікові ОСОБА_3 , як спадкоємцям першої черги.

Таким чином, встановивши, що сторони у справі є єдиними спадкоємцями після померлої ОСОБА_4 , та їх частки по закону є рівними, нотаріусом, за відсутності заповіту, правомірно було здійснено за законом поділ майна покійної ОСОБА_4 , тому й наступні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири частково недійсним; визнання за ОСОБА_3 права власності на частку квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , та поділ майна в натурі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у розмірах та відповідно, є безпідставними.

З урахуванням вище зазначеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в повному обсязі.

Щодо обов`язку суду надання відповіді на кожен аргумент, поданий сторонами, судом зазначається наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

VІ. Розподіл судових витрат

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 4,13, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 частини квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаної частини квартири та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні вказаним житлом.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок сплаченого судового збору.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності, поділ майна в натурі, відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач/відповідач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач/позивач:

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Місце проживання та реєстравції: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення вигтовлений та підписаний 25.03.2024

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО