Ухвала

22 березня 2024 року

м. Київ

справа № 589/3758/22

провадження № 61-1459ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору та зобов`язання видати новий наказ про звільнення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору за зобов`язання видати наказ про звільнення.

Позовна заява мотивована тим, щоз серпня 2018 року ОСОБА_1 працювала на посаді оператора комп`ютерного набору у фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , її фактичне місце роботи знаходилось на продовольчій базі за адресою АДРЕСА_1 . Після введення воєнного стану на території України, ОСОБА_2 28 лютого 2022 року повідомив їй, що змушений закриту базу, оскільки продуктів для подальшої реалізації не має, а за необхідності він передзвонить та повідомить коли виходити на роботу. Через подальше загострення воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, позивачка зі своєю родиною 02 березня 2022 року покинули місто Шостка до 24 березня 2022 року.

21 березня 2022 року від ОСОБА_2 на Viber позивача надійшло повідомлення щодо написання заяви про звільнення від 28 лютого 2022 року за згодою сторін та було додано зразок такою заяви. Вона відмовилась від написання будь-яких документів «заднім» числом, при цьому повідомила, що не проти звільнитися, але виключно в рамках діючого законодавства.

24 березня 2022 року та 25 березня 2022 року вона приходила з заявою про звільнення за угодою сторін до ОСОБА_2 в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (АДРЕСА_2), проте, згоди на звільнення з цієї підстави не було досягнуто. Відповідач продовжував наполягати аби вона підписала документи задніми числами про відсутність заборгованості, а також повідомив, що вона буде звільнена за прогули, при цьому, прийняв її заяву про звільнення за угодою сторін від 25 березня 2022 року. Крім цього, 25 березня 2022 року позивачка направила відповідачу через Viber заяву про звільнення за власним бажанням, на підставі статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вказавши датою звільнення дату подання заяви.

ОСОБА_1 зазначає, що 11 квітня 2022 року вона отримала листа від ОСОБА_2 з вимогою надати письмові пояснення з причин відсутності на робочому місті у період з 24 лютого 2022 року по 25 березня 2022 року. При цьому, зазначає, що 24 березня 2022 року в присутності співробітників поліції вона намагалася передати відповідачу разом з заявою про звільнення і письмові пояснення, але через конфліктну ситуацію відповідач відмовився отримувати від неї будь-які документи.

Оскільки ОСОБА_2 не повернув позивачу трудову книжку та не виплатив заборгованість по заробітній платі, вона змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав. Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 серпня 2022 року у справі № 589/940/22 її позовні вимоги задоволено частково, ОСОБА_2 зобов`язано повернути заборгованість по заробітній платі та повернути трудову книжку з записом про звільнення.

Позивачка просила:

визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) № 5 від 25 березня 2022 року про припинення трудового договору (контракту);

зобов`язати відповідача видати наказ про її звільнення з 25 березня 2022 року на підставі статті 38 КЗпП України згідно її заяви та внести відповідний запис до трудової книжки.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин її відсутності на роботі в період з 24 лютого 2022 року по день звільнення. Процедуру звільнення в порядку застосування дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни дотримано, а факт відсутності позивача на роботі без поважних причин, що стало підставою для її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є доведеним;

при цьому, суд першої інстанції зазначив, що посилання позивача на норму статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» за встановлених фактичних обставин необґрунтоване, оскільки як встановлено судом, в період, на який припадає існування спірних правовідносин (з 24 лютого 2022 року по 25 березня 2022 року) бойових дій на території м. Шостка не велося.

Постановою Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коміссара Г. П., задоволено частково. Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн. В іншій частині рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2023 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є правильним, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів поважності причин її відсутності на роботі в період з 24 лютого 2022 року по день звільнення;

при зміні рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд виходив з того, що визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів бере до уваги норми частини четвертої статті 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що з позивача на користь відповідача слід стягнути 5 000,00 грн понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

ОСОБА_1 20 січня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.

У березні 2024 року на виконання ухвали Верховного Суду від 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала матеріали на усунення недоліків, зокрема, уточнену касаційну скаргу на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 , що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Посилаючись у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом не урахована позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 577/14477/22, ОСОБА_1 не вказує у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не обгрунтовує, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаній у касаційній скарзі постанові Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, не зазначено, які саме висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (та якої саме) у них викладено та які не застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 20 квітня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат