ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1611/24 Справа № 191/3599/23 Суддя у 1-й інстанції - Окладнікова О. І. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Миргородський Вадим Петрович, на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року в цивільній справі номер 191/3599/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, 22 березня 2021 року позивач придбав на прилюдних торгах квартиру АДРЕСА_1 , яка раніше належала ОСОБА_4 - колишньому чоловіку ОСОБА_1 .

Після придбання даної квартири позивач почав проживати в ній разом із ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 була не задоволена тим фактом, що вона не має ніяких прав на квартиру АДРЕСА_2 , в якій вона проживала протягом семи років з колишнім чоловіком, а тому постійно наполягала на тому, щоб позивач видав на неї довіреність щодо розпоряджання цією квартирою. Втомившись від постійних сварок з цього приводу, ОСОБА_3 01 лютого 2022 року видав їй довіреність щодо розпорядження його квартирою, сподіваючись, що це покращить стосунки між ним та відповідачкою.

24 лютого 2022 року ОСОБА_3 був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період, що підтверджується довідкою №37 від 20.07.2023 року, виданою начальником першого відділу Синельниківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Через відстань й обмежені можливості в спілкуванні відносини між ОСОБА_3 та

ОСОБА_1 поступово погіршувалися, що призвело до напружених стосунків між ними.

Позивач не турбувався стосовно того, що відповідачка може відчужити його квартиру, оскільки знав, що в перші місяці дії воєнного стану заборонялося нотаріальне посвідчення договорів щодо відчуження нерухомого майна, які укладаються від імені фізичної особа - відчужувача на підставі довіреності, а згодом укладання таких договорів стало можливим лише за умови отримання нотаріусом заяви від довірителя.

14 червня 2023 року ОСОБА_3 потрапив на лікування в КП «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни», що підтверджується випискою №2255 із медичної картки стаціонарного хворого, й перебував там до 29 червня 2023 року.

21 червня 2023 року, скориставшись змінами в законодавстві й тим, що позивач не міг скасувати довіреність, оскільки перебував на лікуванні, ОСОБА_1 уклала від імені ОСОБА_3 зі своєю матір`ю ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири позивача.

ОСОБА_1 під час укладання даної угоди діяла в своїх інтересах, без наміру отримання коштів від такого продажу, з метою заволодіння квартирою, яку увесь час вважала своєю.

Позивач не був повідомлений про продаж його квартири, згоди на це не давав й грошові кошти від такого продажу не отримував.

У результаті даної зловмисної домовленості між відповідачами ОСОБА_3 , залишився без єдиного наявного в нього житла, а також без грошових коштів, що могли бути ним отримані від продажу квартири, через що змушений був звернутися до суду з метою відновлення свого порушеного права шляхом визнання даного правочину недійсним.

Позивач просив суд визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири від 21.06.2023 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , між ОСОБА_1 , що діяла за довіреністю від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д., зареєстрований в реєстрі за №365; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №50709035 про право власності ОСОБА_2 на квартиру (адреса: АДРЕСА_3 ), внесений 21.06.2023 року державним реєстратором нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори Монич Наталією Дмитрівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68114670 від 21.06.2023 року.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно - задоволено.

Визнано недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , між ОСОБА_1 , що діяла за довіреністю від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 від 21.06.2023 року, посвідчений державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д., зареєстрований в реєстрі за №365.

Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №50709035 про право власності ОСОБА_2 на квартиру (адреса: АДРЕСА_3 ), внесений 21.06.2023 року державним реєстратором - нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори Монич Наталією Дмитрівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68114670 від 21.06.2023 року.

Із вказаним рішенням не погодились відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Миргородський В.П., подали апеляційну скаргу, просили апеляційний суд скасувати повністю рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що видаючи довіреність, позивач усвідомлював, що наділив ОСОБА_1 правом продажу квартири будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд, тому доводи позивача про те, що він не знав, що було вчинено правочин з продажу його квартири та що з ним не погоджувалися умови продажу, є недоведеними і безпідставними.

Також позивач не надав доказів про те, що в даному випадку мав місце умисел повіреного на

власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, розходження волі довірителя та волевиявленням представника при укладенні оспорюваного договору на час його укладення.

Як зазначалося вище, факт того, що укладення договору купівлі-продажу квартири відбулося між співмешканкою позивача ОСОБА_1 і її матір`ю ОСОБА_2 сам по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною покупцем. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №554/10202/13-ц; від 24 лютого 2022 року у справі №161/20878/19.

Позивачем не доведено підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу квартири від 21 червня 2023 року недійсним, оскільки за змістом довіреності від 01 лютого 2022 року довіритель мала право на укладення такого договору, а той факт, що в подальшому відносини між позивачем і ОСОБА_1 погіршилися і позивач вирішив повернути у свою власність квартиру, жодним чином не впливає на дійсність укладеного договору купівлі-продажу квартири.

Посилання на те, що ОСОБА_3 оспорюваний правочин купівлі-продажу не схвалював є лише припущенням суду, яке базується на показаннях позивача та його представника і не доведена жодними доказами по справі, тоді як на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України у даному випадку саме позивач повинен довести недійсності договору купівлі-продажу внаслідок зловмисної домовленості його представника з третьою особою. Жодного доказу з цього приводу позивачем та його представником суду не надано.

При наявності бажання ОСОБА_3 отримати грошові кошти за продану квартиру він має можливість пред`явити претензії до відповідачів і отримати їх, але ж неотримання ним грошових коштів під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири жодним чином не підтверджує факт відсутності у ОСОБА_3 згоди на продаж квартири і наявності зловмисної домовленості сторін договору. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2022 року у справі №161/20878/19.

У даному випадку жодної зловмисної домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було і укладення договору купівлі-продажу квартири між представником продавця та її матір`ю не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з покупцем квартири.

Реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі не свідчить про наявність у неї умислу, як у представника, для переслідування власних інтересів всупереч інтересам ОСОБА_3 , оскільки ще на момент надання ОСОБА_3 довіреності ОСОБА_1 на продаж квартири її матері між усіма сторонами була досягнута домовленість про те, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 будуть продовжувати проживати в квартирі.

Посилання позивача на те, що нотаріус не була свідком розрахунку між сторонами в момент посвідчення договору купівлі-продажу, не є підставою вважати, що такий розрахунок не здійснювався. Грошові кошти ОСОБА_1 отримала від матері в день нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, тобто 21 червня 2023 року, саме перед тим, як зайти до нотаріальної контори. Під час нотаріального посвідчення договору ОСОБА_1 підтвердила факт того, що грошові кошти за квартиру нею отримані, про що зазначено в 1.3 договору купівлі-продажу квартири. Такі дії зовсім не суперечать вимогам діючого законодавства і не передбачають обов`язку сторін договору здійснювати розрахунки саме в присутності нотаріуса.

Посилання представника позивача на те, що батьківський будинок позивача не придатний для проживання і позивач не має власного житла відповідачами не оспорюється, але, як вже зазначалося раніше, ОСОБА_1 і її мати ОСОБА_2 не мали намір позбавляти позивача права проживання у спірній квартирі і позивачу про це було відомо.

У даному випадку жодної третьої особи, якій би мати ОСОБА_1 в подальшому відчужила квартиру, не існувало, жодних інших правочинів стосовно квартири не вчинялося, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був свого часу схвалений позивачем, визначена у договорі ціна квартири відповідала її ринковій вартості, що підтверджується довідкою про оціночну вартість нерухомого майна.

Посилання представника позивача на те, що нотаріальне посвідчення правочинів на підставі довіреності було можливе за наявності отриманої нотаріусом заяви довірителя на підставі п.п.18 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» відповідають дійсності. Але оформленням договору купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_1 одразу не займалася.

Вважають, що позивачем не доведено несприятливих наслідків від продажу квартири і зловмисної домовленості між відповідачами, тобто, підстав, передбачених статтею 232 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу квартири від 21 червня 2023 року недійсним, оскільки за змістом довіреності від 01 лютого 2022 року довіритель мала право на укладення такого договору.

Судом першої інстанції не були з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не надана належна оцінка обставинам справи, невірно оцінені обставини справи, вбачається невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і відповідно порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Не надано жодної оцінки посиланням відповідачів на досягнення з позивачем домовленості щодо продажу квартири, що було покликано тяжким матеріальним становищем внаслідок введення карантину і суттєвого обмеження людей заробляти собі на життя. Вказаний факт є загальновідомим. Не надано оцінки і посиланням відповідачів на досягнуту з позивачем домовленість щодо продажу квартири у зв`язку з воєнним станом, факт введення якого також є загальновідомим. Поза увагою суду залишилося і факт видачі позивачем довіреності на продаж квартири і мета такої видачі з урахуванням того, що позивач у судовому засіданні зазначив, що був ознайомлений зі змістом довіреності, розумів її зміст і добровільно її видав.

У судовому рішенні судом першої інстанції не надана оцінка діям позивача, зокрема видача ОСОБА_1 у 2021 році довіреності на продаж квартири, передача їй правовстановлюючих документів на квартиру і не звернення більше року з жодними вимогами до ОСОБА_1 .

Попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу становить 20000,00 грн.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року - без змін.

Відповідачі стверджують, що позивач видав довіреність у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, викликаним поширеною епідемією коронавірусу на території України, недостатністю грошових коштів для проживання та вирішення інших проблем. Проте, жодних доказів на підтвердження даних обставин відповідачами не було надано. Сам факт поширення епідемії коронавірусу не свідчить про скрутне матеріальне положення сторін.

Для спростування вказаних відповідачами обставин щодо скрутного матеріального становища, викликаного поширеною епідемією коронавірусу на території України, недостатністю грошових коштів для проживання та вирішення інших проблем, повідомляє наступне.

З 2018 року й до липня 2022 року позивач був працевлаштований й отримував заробітну плату у Публічному акціонерному товаристві «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод". У 2022 році дохід позивача склав 597419,86 грн, тобто збільшився у 2,5 рази у порівнянні з минулим роком, а з січня 2023 року по червень 2023 року включно склав 194223,61 грн, що вказує на неправдивість обставини про відсутність достатньої суми грошових коштів, які можуть знадобитися на лікування позивача.

ОСОБА_3 не мав наміру продавати свою квартиру, оскільки вона була його єдиним наявним житлом. Будинок, в якому зареєстрований позивач, належав його покійному батьку, і на сьогодні даний будинок є заваленим, зруйнованим та не придатним до життя, що підтверджується актом обстеження та інформаційною довідкою Комунального підприємства «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» ДОР (копії наявні в матеріалах справи). До того ж, як вже зазначалося вище, позивач отримував достатній дохід й не потребував додаткових коштів.

В апеляційній скарзі відповідачі вказують, що квартира була продана у зв`язку із відсутністю достатньої суми грошових коштів, які зможуть знадобитися на виїзд ОСОБА_1 за кордон, що підтверджує тільки особистий інтерес відповідачки, а не волю позивача на вчинення правочину.

Твердження відповідачів про те, що ОСОБА_1 в період дії воєнного стану отримала згоду позивача на продаж квартири не відповідає дійсності й нічим не підтверджується. Умисел ОСОБА_1 був направлений на заволодіння квартирою, оскільки, по-перше, вона відчужила квартиру позивача на користь своєї матері - ОСОБА_2 , по-друге, не повідомила позивача про укладення договору, не маючи наміру передавати будь-які кошти за наслідками укладеного договору.

Факт не передачі коштів позивачеві визнається відповідачами. Тим паче, ОСОБА_1 могла й не отримувати кошти від відчуження квартири, враховуючи те, що як зазначено у відзиві, передача коштів нібито відбулася до укладення договору. Отже, державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори Монич Наталією Дмитрівною не було перевірено факт передачі коштів при укладенні договору купівлі-продажу.

Внаслідок зловмисної домовленості між відповідачами позивач втратив єдине наявне в нього на праві власності та користуванні житло, більш того, не отримав грошових коштів від його відчуження.

У даному випадку встановлені всі ознаки вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості між відповідачами, а саме: від імені позивача виступав його представник, ОСОБА_1 ; зловмисна домовленість і вчинення правочину з ОСОБА_2 відбулася на підставі наявних повноважень ОСОБА_1 ; позивач не мав наміру та бажання віджувати квартиру. Надана позивачем відповідачці ОСОБА_1 довіреність переслідувала іншу мету поліпшення їх стосунків. В діях ОСОБА_1 є всі ознаки зловмисної домовленості між відповідачами.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Миргородський В.П. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат Ключенкова Х.В. апеляційну скаргу не визнали, просили судове рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 02.03.2021 року серії НПР №094481, зареєстрованого в реєстрі за №70, ОСОБА_3 на праві власності належала квартира загальною площею 54,9 м?, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 14, том 1).

01.02.2022 року ОСОБА_3 видав письмову, нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою уповноважив останню розпоряджатися (продати) будь-кому квартиру АДРЕСА_1 , для чого представнику надано право укладати та підписувати попередні договори купівлі-продажу, основні договори купівлі-продажу, укладати та підписувати договори про внесення змін та доповнень до цих договорів, у разі необхідності розривати ці договори, за ціну та на умовах, за ї власним розсудом, які будуть визначатися нею самостійно (а.с. 19-20, том 1).

Відповідно до наказу начальника Синельниківського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області від 24.02.2022 року №37 (довідка №37 від 20.07.2023 року) ОСОБА_3 призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період, та направлений для проходження військової служби до роти охорони першого відділу Синельниківького районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (а.с. 21, том 1).

Відповідно до виписки №2255 із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що з 14.06.2023 року по 29.06.2023 року ОСОБА_3 перебував на лікуванні у стаціонарі Центру медичної реабілітації УБД, зокрема, учасників АТО КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» (а.с. 22-22зв, том 1).

21.06.2023 року між ОСОБА_1 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири за номером АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Монич Н.Д. (а.с. 69-72, том 1).

З відповіді №234019 від 20.09.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру видно, що 25.08.2023 року ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання в спірній квартирі, за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 41, том 1).

ОСОБА_1 являється донькою ОСОБА_2 , що визнається сторонами і про що зазначено, як в позовній заяві, так і у відзиві на позовну заяву, тому не підлягає доказуванню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України).

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущення.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Частина 2 статті 95 ЦПК України передбачає, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Судом встановлено, що квартира позивача була відчужена відповідачкою ОСОБА_1 від його імені на користь відповідача ОСОБА_2 , яка являється її матір`ю.

Крім того, ОСОБА_1 невдовзі (25.08.2023 року) зареєструвала своє місце проживання у проданій нею квартирі та надалі в ній проживає, що свідчить про наявність у неї умислу, як у представника, для переслідування власних інтересів всупереч інтересам ОСОБА_3 .

З наведених обставин вбачається, що ОСОБА_1 , як представник ОСОБА_3 за довіреністю від 01.02.2022 року, продаючи квартиру позивача своїй матері - відповідачу ОСОБА_2 , усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя ОСОБА_3 та свідомо допускала настання несприятливих наслідків для довірителя, і, тим більше, діяла у власних інтересах.

Тому, перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Нових будь-яких доказів відповідачами суду не надано.

На спростування доводів апеляційної скарги щодо скрутного становища позивача ним додано до відзиву на апеляційну скаргу індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_3 , з яких вбачається, що позивач на час виникнення спірних правовідносин і до теперішнього часу мав певний заробіток, а саме: в 2022 році дохід позивача склав 597419,86 грн, а з січня 2023 року по червень 2023 року включно склав 194223,61 грн.

Апеляційний суд приймає як додатковий доказ надані відомості.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги в частині скрутного становища позивача та відсутності достатньої суми грошових коштів на його лікування

є безпідставними.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Миргородський Вадим Петрович, залишити без задоволення, рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 04 березня 2024 року.

Суддя: