Провадження № 22-ц/802/260/24 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про витребування з незаконного володіння нерухомого майна, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що згідно Свідоцтва про право власності виданого 26.09.2005 виконавчим комітетом Луцької міської ради, на підставі рішення Виконкому Липинської сільської ради від 25.05.2005 №36 зареєстрованого 03.10.2005 в електронному реєстрі Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за номером запису: 517 в книзі 7, зареєстрований номер нерухомого майна РПВН: 12171662 ОСОБА_1 був вказаний власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

27.08.2008 між АКІБ «УкрСиббанк та ОСОБА_4 , було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 25 000 доларів США в порядку та на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення не пізніше 27.08.2015 згідно з графіком погашення кредиту та сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 14,50% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань, 27.08.2008 укладено договір іпотеки, за умовами якого для забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_2 .

22.12.2020 між відповідачами ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бі-Майно» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов якого ТОВ «Бі-Майно» придбало житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,100 га, кадастровий номер :01:002:0454, за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.05.2023, яке без змін постановою Волинського апеляційного суду від 17.08.2023 у справі № 161/3583/22 договір купівлі-продажу нерухомого майна між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бі-Майно» визнано недійсним.

За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2021 укладеного між ТзОВ «БІ-МАЙНО» та ОСОБА_3 , продавець продав, а покупець купив нерухоме майно житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 149,2 кв.м. кімнати, її загальна площа становить 33,2 (тридцять три цілих два десятих) кв. метрів, житлова -15,9 (п`ятнадцять цілих дев`ять десятих) кв. метрів. ОСОБА_3 зареєстрував право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вважає дії відповідача незаконними, такими, що порушують право власності. Позивач вказує, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, покликаючись на ст. 387, 388 ЦК України.

Посилаючись на викладене, просить суд, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 , скасувати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та зобов`язати державного реєстратора поновити запис, про власність на будинок за ОСОБА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 .

Скасовано державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні вимог про зобов`язання державного реєстратора поновити запис права власності на житловий будинок за позивачем та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

З поданої апеляційної скарги вбачається, що позивач оскаржує рішення, в частині відмови у задоволенні вимог про поновлення державної реєстрації права власності за позивачем, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Відповідач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, в оскарженій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, в частині відмови про зобов`язання державного реєстратора поновити запис права власності за позивачем виходив з того, що порушене право позивача поновлено шляхом витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_3 та скасування за ним державної реєстрації, а тому таке рішення суду і є підставою для внесення відомостей про реєстрацію права власності за позивачем.

З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 26.09.2005 виконавчим комітетом Луцької міської ради, рішення виконкому Липинської сільської ради від 25.05.2005 №36 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

27.08.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого було отримано кредит в іноземній валюті в розмірі 25000,00 доларів США в порядку та на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення не пізніше 27.08.2015, згідно з графіком погашення кредиту та сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 14,50% річних.

27.08.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_2 .

22.12.2020 між ТзОВ «Кей-Колект» та ТзОВ «БІ- Майно» укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно умов якого ТзОВ «БІ- Майно» придбало житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,100га. кадастровий номер :01:002:0454, за адресою: АДРЕСА_2 .

28.12.2021 між ТзОВ «БІ-МАЙНО» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 149,2 кв.м. кімнати, її загальна площа становить 33,2 (тридцять три цілих два десятих) кв. метрів, житлова -15,9 (п`ятнадцять цілих дев`ять десятих) кв. метрів.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.05.2023, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 17.08.2023р. у справі № 161/3583/22 договір купівлі-продажу нерухомого майна між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бі-Майно» визнано недійсним.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені ( ч. 5 ст. 82 ЦПК України).

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.05.2023 та постановою Волинського апеляційного суду від 17.08.2023 у справі № 161/3583/22, встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» було порушено вимоги ст. 35 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки: житлового будинку АДРЕСА_2 , укладеного 22.12.2020 між ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бі-Майно», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В. Також встановлено, що кредитні кошти ОСОБА_4 були надані в іноземній валюті на споживчі цілі, він є майновим поручителем. Водночас іншого житла, окрім житлового будинку, що є предметом іпотечного договору, позивач не має і загальна площа спірного будинку складає 149,2 кв.м. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» втратив чинність 21.04.2021, а договір купівлі-продажу будинку позивача укладено 20.12.2020, тобто під час дії мораторію і всупереч вимогам вказаного Закону було здійснено продаж предмета іпотеки. Таким чином, підстави для укладення договору купівлі-продажу майна були відсутні, а у нотаріуса були відсутні підстави для проведення державної реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за відповідачем ТОВ «Бі-Майно», відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З наведеного випливає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.12.2020, укладений між ТзОВ «Кей-Колект» та ТзОВ «БІ- Майно», і в подальшому договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.2021 укладений між ТзОВ «БІ-МАЙНО» та ОСОБА_3 укладені поза волею власника житлового будинку.

28.12.2020 між ТзОВ «БІ-МАЙНО» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_2 .

У п.1.5 договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеного 22.12.2020 між ТзОВ «БІ-МАЙНО» та ОСОБА_3 зазначено, що покупець свідчить, що всі факти, зазначені в даному договорі, доведені до його відома, майно, що відчужується візуального оглянуте ним до підписання даного договору. Претензій до Продавця щодо якісних характеристик майна Покупець немає. Покупцю відомо, що в будинку зареєстрований ОСОБА_1 1965 року народження.

Відповідно до п.3.1 ТзОВ «БІ-МАЙНО» зобов`язується до 31.12.2020 зняти з реєстрації ОСОБА_1 , а в день посвідчення договору, виселити та звільнити майно від речей домашньої обстановки та вжитку, передати його Покупцю, нести відповідальність за неналежне виконання цього пункту договору також у разі невиконання його іншими особами, які проживають в цьому житловому будинку, нести обов`язок по утриманню житлового будинку, сплатити комунальні платежі за період фактичного проживання, а також відповідати за вказаний стан майна до моменту його фактичного звільнення.

В пункті 3.2. вказаного договору, зазначено, що покупець зобов`язується прийняти майно у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень й умовам цього договору.

Таким чином, ОСОБА_3 укладаючи договір купівлі-продажу з ТзОВ «БІ-МАЙНО» був обізнаним про майнові права ОСОБА_1 щодо спірного житлового будинку.

Крім цього, відчужуючи ОСОБА_3 житловий будинок, ТзОВ «БІ-МАЙНО» порушило норми ст.ст.33, 35, 38 Закону України «Про іпотеку», п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а сам договір не містить даних про зобов`язання ОСОБА_1 про звільнення будинку, останній не був стороною такого договору.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 нерухомого майна, а саме житловий будинок АДРЕСА_2 є підставною та підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржене.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна із чужого незаконного володіння.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247 цс 18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції від 18 грудня 2023 року, яке набрало законної сили і буде підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Отже, висновок суду про наявність підстав для часткового задоволення позову узгоджується з наведеними нормами матеріального права, а також із встановленими у даній справі обставинами, тому перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення суду, в оскарженій частині, та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2023 року, в оскарженій частині, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: