Справа №753/9699/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/1254/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права на приватизацію житлового приміщення, розподіл житлового приміщення, визнання права власності на жилі приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання права на приватизацію житлового приміщення, розподіл житлового приміщення, визнання права власності на жилі приміщення.

В обґрунтування позову зазначили, що 12.01.1984 року Київською КЕЧ району Міністерства оборони СРСР видано ордер №253 ОСОБА_5 на право зайняття в АДРЕСА_1 однієї кімнати площею 13,5 кв.м. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_2 29.09.1994 року згідно з розпорядженням (наказу) №2164-ж Комітету по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва видано свідоцтво про право власності на житло, за змістом якого ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 є власниками 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , що становить 28/100 частини від усієї квартири, загальної площею об`єкту приватизації 13,5 кв.м. Довідкою №М-600 від 2.09.2019 року, виданою Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією зазначено, що право сім`ї ОСОБА_2 на безоплатну приватизацію житла використано у обсязі 5,4 кв.м кожним при нормі 24,3 кв.м. Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади Дарницького району м. Києва №4294221 від 7.08.2019 року зареєстрованими в квартирі АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Відповідно до виписки з протоколу №28 від 5.05.1987 року засідання профспілкового комітету №21 військової частини НОМЕР_1 власник квартири, вказана військова частина, прийняла рішення про приєднання підсобного приміщення площею 18,0 кв.м. до приміщення, яке займала ОСОБА_1 та провести його реконструкцію під коридор, кухню та санвузол. Також 26.04.1994 року військовою частиною НОМЕР_2 було прийнято рішення про надання ОСОБА_1 кімнати площею 16,6 м2 в квартирі АДРЕСА_2 . Літом 2019 року ОСОБА_1 звернулась до відділу приватизації Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про надання можливості приватизувати займані нею приміщення. З цією метою був виготовлений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 . За його змістом ОСОБА_1 займає 60,8/100 частини від усієї квартири загальною площею 46,5 кв.м, що складається з коридору площею 8,9 кв.м, шафи площею 1,1 кв.м, санвузла площею 3,9 кв.м, кухні площею 5,4 кв.м, кімнати площею 10,3 кв.м та кімнати площею 16,9 кв.м. При цьому частина квартири, яка перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 становить 39,2/100 частини від усієї квартири загальною площею 30 кв.м і складається з коридору площею 7,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,9 кв.м, вбиральні площею 1,6 кв.м, кухні площею 6,5 кв.м, кімнати площею 11,2 кв.м. Таким чином, квартира фактично поділена між двома сім`ями: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за приміщеннями користування. 18.09.2019 року вказані позивачі звернулись до відділу приватизації Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо приватизації ОСОБА_1 займаних нею приміщень. Однак Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією було відмовлено, оскільки позивач здійснила самовільне перепланування свого житла, незаконно приєднавши нежиле приміщення і реконструювавши його у житлове. За таких обставин просять визнати за позивачами право на приватизацію вказаної квартири загальною площею 76,5 кв.м, розділити квартиру на дві частини: перша частина - коридор площею 8,9 кв.м, шафа площею 1,1 кв.м, санвузол площею 3,9 кв.м, кухня площею 5,4 кв.м, кімната площею 10,3 кв.м та кімната площею 16,9 кв.м; друга частина - коридор площею 7,8 кв.м, ванна кімната площею 2,9 кв.м вбиральня площею 1,6 кв.м, кухня площею 6,5 кв.м, кімната площею 11,2 кв.м. А також визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 46,5 кв.м, яка складається з коридору площею 8,9 кв.м, шафи площею 1,1 кв.м, санвузла площею 3,9 кв.м, кухні площею 5,4 кв.м, кімнати площею 10,3 кв.м та кімнати площею 16,9 кв.м, визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/3 частині кожному на вказану квартиру загальною площею 30 кв.м, що складається з коридору площею 7,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,9 кв.м, вбиральні площею 1,6 кв.м, кухні площею 6,5 кв.м, кімнати площею 11,2 кв.м.

У зв`язку з викладеним просили суд:

визнати незаконним та скасувати розпорядження Комітету по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва №2164-ж від 29.09.1994 року «Про приватизацію приміщень в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 .

визнати незаконним та скасувати Свідоцтво про право власності на житло від 29.09.1994 року, видане Комітетом по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва згідно з розпорядженням від 29.09.1994 року № 2164 -ж «Про приватизацію приміщень в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

визнати право власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/3 частині за кожним на 39,2/100 частин усієї квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 30 кв.м і складається з коридору (1) площею 7,8 кв.м., ванної кімнати (2) площею 2,9 кв.м., вбиральні (3) площею 1,6 кв.м., кухні (4) площею 6,5 кв.м., кімнати (5) площею 11,2 кв.м.

визнати право власності за ОСОБА_1 на 60,8/100 частин усієї квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 46, 5 кв.м., яка складається з коридору (1) площею 8,9 кв.м., шафи (2), площею 1,1 кв.м, санвузла (3) площею 3, 9 кв.м., кухні (4) площею 5,4 кв.м., кімнати (5) площею 10,3 кв.м., кімнати (6) площею 16, 9 кв.м.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 березня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права на приватизацію житлового приміщення, розподіл житлового приміщення, визнання права власності на жилі приміщення, стягнення судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

- визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право на приватизацію житлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,5 кв.м.

- розділити житлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,5 кв.м. на дві частини:

перша частина- квартира АДРЕСА_2 відповідно до технічного транспорту, виготовленого товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро технічних ідей» від 21.08.2019 року, має загальну площу 30 кв.м. і складається з коридору (1) площею 7,8 кв.м., ванної кімнати (2) площею 2,9 кв.м., вбиральні (3) площею 1,6 кв.м., кухні (4) площею 6,5 кв.м., кімнати (5) площею 11,2.кв.м.

друга частина - квартира АДРЕСА_2 , відповідно до технічного паспорту виготовленого товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро технічних ідей» від 21.08.2019 року, має загальну площу 46, 5 кв.м., яка складається з коридору (1) площею 8, 9 кв.м., шафи (2) площею 1 кв.м., санвузла (3) площею 3, 9 кв.м., кухні(4) площею 5,4 кв.м., кімнати (5) площею 10, 3 кв.м., кімнати (6) площею 16, 9 кв.м. Присвоєння літери квартирі здійснити після виготовлення нового технічного паспорту на зазначену частину.

- визнати право власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 по 1/3 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 30 кв.м. і складається з коридору (1) площею 7,8 кв.м., ванної кімнати (2) площею 2,9 кв.м., вбиральні (3) площею 1,6 кв.м., кухні (4) площею 6,5 кв.м., кімнати (5) площею 11,2.кв.м. відповідно до технічного паспорту, виготовленого товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро технічних ідей» від 21.08.2019 року;

- визнати право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 46, 5 кв.м., яка складається з коридору (1) площею 8, 9 кв.м., шафи (2) площею 1 кв.м., санвузла (3) площею 3, 9 кв.м., кухні(4) площею 5,4 кв.м., кімнати (5) площею 10, 3 кв.м., кімнати (6) площею 16, 9 кв.м. відповідно до технічного паспорту, виготовленого товариством з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро технічних ідей» від 21.08.2019 року.

12 жовтня 2023 року Відповідач-Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація направила на адресу відзив на апеляційну скаргу.

В судове засідання 22.02.2024 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

В ході розгляду справи судом встановлено, що 12.01.1984 року Київською КЕЧ району Міністерства оборони СРСР видано ордер №253 ОСОБА_5 на право зайняття в АДРЕСА_4 однієї кімнати площею 13,5 м2 (т.1, а.с.90).

За змістом розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації №440 від 30.05.2005 року «Про зміну нумерації житлових будинків по АДРЕСА_5 » було змінено нумерацію будинку АДРЕСА_6 (т.1, а.с.93-94).

Відповідно до виписки з протоколу №28 від 5.05.1987 року засідання профспілкового комітету №21 військової частини НОМЕР_1 власник квартири, вказана військова частина, прийняла рішення про приєднання підсобного приміщення площею 18,0 м2 до приміщення, яке займала ОСОБА_1 та провести його реконструкцію під коридор, кухню та санвузол (т.1, а.с.91). Також 26.04.1994 року військовою частиною НОМЕР_2 було прийнято рішення про надання ОСОБА_1 кімнати площею 16,6 м2 в квартирі АДРЕСА_7 (т.1, а.с.92). Вказані вище обставини були підтвердженні показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , допитаних у судовому засіданні.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є дітьми ОСОБА_2 (т.1, а.с.32; 35-36).

29.09.1994 року згідно розпорядження (наказу) №2164-ж Комітету по оренді та приватизації комунального майна Дарницького району м. Києва видано свідоцтво про право власності на житло, за змістом якого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , що становить 28/100 частини від усієї квартири, загальної площею об`єкту приватизації 13,5 м2 (т.1, а.с.55; 66-67).

Довідкою №М-600 від 2.09.2019 року, виданою Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією, зазначено, що право сім`ї ОСОБА_2 на безоплатну приватизацію житла використано у обсязі 5,4 м2 кожним при нормі 24,3 м2 (т.1, а.с.74).

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади Дарницького району м. Києва №4294221 від 7.08.2019 року зареєстрованими в квартирі АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т.1, а.с.75).

Житловий будинок АДРЕСА_8 , 1952 року побудови, 4-хповерховий, 4-хпід`їздний перебуває на балансі ЖЕД-210 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» (т.1, а.с.95).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі просять визнати за ними право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 разом з приміщенням загального користування всіх мешканців будинку (колясочної) (т.1, а.с.69), якою на даний час користується ОСОБА_1 , облаштувавши в ній кухню, коридор і санвузол без будь-якої проектної та дозвільної документації (т.1, а.с.58), тому таке приєднання приміщення загального користування будинку до помешкання позивача ОСОБА_1 є самовільним переплануванням і самовільною реконструкцією, яка не може бути об`єктом приватизації позивачів. Таким чином, за описаних обставин позивачі не набули право на приватизацію квартири АДРЕСА_2 саме загальною площею 76,5 м2, як вони просять у своєму позові. Суд зазначив, що оскільки інші позовні вимоги про розподіл житлового приміщення, визнання права власності на жилі приміщення є похідними від першої позовної вимоги про визнання права на приватизацію, в задоволенні якої судом відмовлено, тому суд відмовляє і в задоволенні всіх інших позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

У відповідності до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Чинним законодавством передбачені випадки можливості виходу апеляційного суду за межі доводів апеляційної скарги, при цьому, в даній справі такі випадки відсутні. За таких умов, перегляд даної справи апеляційний суд здійснює в межах вимог і доводів апелянта.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що позов у даній справі було подано чотирма позивачами, кожен з яких відстоював власні інтереси в ході розгляду справи.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа, яка звертається до суду, здійснює захист власних порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод та інтересів. Процесуальним законодавством передбачено право певних органів та осіб звертатись до суду в інтересах інших осіб або держави чи суспільних інтересів, в той же час, такі випадки чітко регламентовані законом і до даної справи відношення не мають.

Як вже зазначалося вище, в даній справі позов було подано чотирма позивачами, кожен з яких мав власні інтереси. В той же час рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову було оскаржено лише ОСОБА_1 .

Хоча апелянт і оскаржила рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, які стосуються як її особистих інтересів, так і інтересів інших позивачів, однак наявність повноважень на представлення ОСОБА_1 інтересів інших позивачів до суду не надано, відтак розгляд даної справи здійснюється в аспекті перегляду рішення суду в тій частині, яка стосується інтересів виключно ОСОБА_1 . Інші позивачі рішення суду першої інстанції не оскаржували, чим фактично погодились з ним.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги з урахуванням вищевикладених аспектів, колегія суддів апеляційного суду зважає на те, що переважна більшість доводів апелянта є повторенням тієї позиції, яку вона займала в суді першої інстанції і якій фактично судом була надана належна правова оцінка, з якою погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо при вирішенні даної справи колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що основна суть вимог апелянта полягала в тому, що її було фактично обмежено в праві приватизації тієї частини квартири, яку вона фактично займає.

В ході розгляду справи судом було з`ясовано, що відповідач жодним чином не заперечує право на приватизацію позивачем частки квартири взагалі. З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що позивач офіційно займає частину квартири, загальна площа якої складає 56,9 кв.м. Стверджуючи про те, що їй було надано право ще на одну кімнату, площею 18 кв.м., ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про приватизацію нею 60,8/100 квартири загальною площею 76, 5 кв.м.

В ході розгляду справи жодним чином не було встановлено факт взагалі існування квартири АДРЕСА_2 із загальною площею 76,5 кв. м. Відповідно до усіх реєстраційних документів загальна площа зазначеної квартири складає 59, 6 кв.м. Жодного офіційного рішення щодо перепланування, зміни, перереєстрації, тощо спірної квартири, щодо включення до неї додаткових приміщень і збільшення площі квартири, не приймалося. За таких умов ОСОБА_1 фактично вимагає від відповідача визнання за нею права на приватизацію об`єкта, якого офіційно не існує, що в свою чергу не може вважатися належним.

Про неналежність позовних вимог ОСОБА_1 щодо об`єкту приватизації свідчить також і той факт, що 29.09.1994 року іншими позивачами по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вже була приватизована інша частина спірної квартири. При цьому загальний розмір квартири при приватизації був визначений у розмірі 59, 6 кв. м. Наразі така приватизація не ос порена. Хоча в рамках даної справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 спочатку і заявляли таку вимогу, однак в ході розгляду справи позовні вимоги були змінені, вказані вимоги були виключені відповідачами зі складу вимог, які є предметом розгляду справи.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що дана обставина, а саме взагалі відсутність саме того об`єкту, на приватизації якого наполягає відповідач, додатково до аргументів і доводів, покладених в основу рішення суду першої інстанції, обумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько