Справа № 444/4037/23 Головуючий у 1 інстанції: Оприск З. Л.
Провадження № 22-ц/811/3772/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: представника апелянта адвоката Довби О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 грудня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Рава-Руська міська рада, про встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності документу.

В обґрунтування зави зазначав, що 15.03.1996р. йому було передано у власність земельну ділянку в межах населеного пункту для будівництва будинку, на підставі чого було видано Державний акт на право приватної власності на землю серія ІV-ЛВ № 024804. Він є власником будинку в цілому за адресою АДРЕСА_1 . Проте, при зверненні до сертифікованого інженера-землевпорядника з метою розроблення технічної документації та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці під будинком за адресою АДРЕСА_1 по вищевказаному Державному акту на право приватної власності на землю, сертифікованим інженером-землевпорядником було виявлено, що в Державному акті серія IV-ЛВ № 024804 допущена помилка в цільовому призначені земельної ділянки та площі земельної ділянки, а саме: в Державному акті вказано, що земельну ділянку передано площею 0,237 га, а у вищевказаному

рішенні вказано, що земельну ділянку передано площею 0,12 га; в Державному акті вказано, що цільове призначення земельної ділянки «для ведення особистого підсобного господарства», а у вищевказаному рішенні вказано, що цільове призначення земельної ділянки «для одноосібного господарства та обслуговування житлового будинку та господарських будівель». Рава-Руська міська рада повідомила, що не має права виправляти помилки в Державному акті. Просив встановити факт, що має юридичне значення: відомості в Державному акті на право приватної власності на землю серія IV-ЛВ № 024804 виданому громадянину ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, котра розташована на території Річківської сільської ради із внесеними відомостями про те, що площа земельної ділянки становить 0,237 га, є відомостями про те, що громадянину ОСОБА_1 передана земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства, котра розташована на території Річківської сільської ради, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія IV-ЛВ № 024804, площею 0,12 га.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 05 грудня 2023 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Рава-Руська міська рада, про встановлення факту відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме неправильно протлумачено закон, застосовано закон, а саме норми закону, які не підлягали застосуванню та не застосовано норми закону, які підлягали застосуванню.

Повідомляє, що надав суду Рішення №5 від 15.03.1996 року виконавчого комітету Річківської сільської ради народних депутатів Жовківського району Львівської області «Про приватизацію земельних ділянок для одноосібного господарства та обслуговування житлового будинку та господарських будівель», заявнику було передано у власність земельну ділянку в межах населеного пункту та Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ЛВ №024804, який був виданий на підставі вищевказаного рішення. Додатково було подано відповідь на запит, що заінтересована особа внести виправлення в вищевказаний Державний Акт не може.

Вважає, що ним були подані всі підтверджуючі документи та обґрунтовано, що він не має іншої можливості одержати чи відновити документ, що посвідчує факт, що має юридичне значення.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким заяву задоволити.

26 лютого 2024 року від Рава-Руської міської ради Львівського району Львівської області надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Довби О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в даному випадку надані заявником докази у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, а саме того, що передана заявнику відповідно до державного акту серії IV-ЛВ № 024804 у приватну власність земельна ділянка площею 0,237 га (для ведення особистого підсобного господарства) насправді є земельною ділянкою площею 0,12 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства), про встановлення факту чого просить заявник.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.06.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.07.2009 року вбачається, що заявник є власником будинку в цілому за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії рішення Річківської сільської ради народних депутатів від 15.03.1996 року № 5 та списку до нього вбачається, що ОСОБА_1 передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку та господарських будівель одноосібного господарства громадян земельну ділянку площею 0,12 га.

З копії державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ЛВ № 024804, виданого 18.11.1996 року, вбачається, що такий видано ОСОБА_1 у тому, що на підставі рішення Річківської сільської ради народних депутатів від 15.03.1996 року № 5 йому передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,237 га (земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_2 , землю передано для ведення особистого підсобного господарства), в тому числі: 0,127 га ріллі та 0,110 га під будівлями, лісами та іншими угіддями.

У відповідності до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи немайнових прав.

Згідно п. 5 ч. 2ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц (провадження № 61 24660св18), від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18 (провадження № 18230св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19 (провадження № 6114667св20).

ОСОБА_1 просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що відомості в Державному акті на право приватної власності на землю серія IV-ЛВ № 024804, виданому громадянину ОСОБА_1 на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, котра розташована на території Річківської сільської ради із внесеними відомостями про те, що площа земельної ділянки становить 0,237 га, є відомостями про те, що громадянину ОСОБА_1 передана земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства, котра розташована на території Річківської сільської ради, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія IV-ЛВ № 024804, площею 0,12 га.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до чинної редакції ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На момент дати видачі державного акту на право приватної власності на землю було передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Разом з тим, Земельним Кодексом України №561-XIIвід 18.12.1990, тобто в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, визначалось, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 ЗК України).

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України», а також Закон України «Про державний земельний кадастр», яким запроваджено ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно як єдиної держаної інформаційної системи, яка має містити відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав.

З 1 січня 2013 року, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» (далі Закон № 3613) державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються.

З 01.01.2013 р. земельні ділянки як об`єкти права реєструються в Державному земельному кадастрі, а права на них (власності, користування тощо) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація прав щодо земельної ділянки можлива лише за умови, що таку ділянку зареєстровано в ДЗК.

На сьогодні, основним законом, що встановлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру є Закон України «Про Державний земельний кадастр».

Відповідно до частини дев`ятої статті 21 Закону № 3613 відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 1 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до ДЗК із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів. Відомості про розподіл земель за формами власності і видами речових прав вносяться до ДЗК відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Виправлення помилки, допущеної у державному акті на земельну ділянку, може відбуватися шляхом з`ясування, на якому етапі була допущена помилка. Так, у разі виявлення заінтересованою особою помилки, допущеної у відомостях Державного земельного кадастру, остання письмово повідомляє про це орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, який у разі підтвердження невідповідності в день надходження повідомлення безоплатно виправляє допущену помилку та не пізніше наступного дня повідомляє про це заінтересовану особу. Якщо ж помилка виявлена органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, зазначений орган у п`ятиденний строк письмово повідомляє про це заінтересовану особу. У разі ж виявлення помилки в присвоєнні кадастрового номера земельній ділянці, орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, у п`ятиденний строк вчиняє такі дії: складає в електронній та паперовій формі протокол виправлення помилки; безоплатно виправляє помилку в кадастровому номері шляхом присвоєння земельній ділянці нового кадастрового номера, наступного за останнім у відповідному кадастровому кварталі; письмово повідомляє про це власникам, користувачам відповідної земельної ділянки. Зазначена процедура передбачена пунктом 157 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 р. № 1051.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що заявник звертався до відповідних органів з заявами про виправлення помилки допущеної у державному акті, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявником не надано доказів того, що передана відповідно до державного акту серії IV-ЛВ № 024804 у приватну власність земельна ділянка площею 0,237 га (для ведення особистого підсобного господарства) насправді є земельною ділянкою площею 0,12 га (для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства), про встановлення факту чого просить заявник.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.