Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 936/345/23

Провадження № 2/936/57/2024

20.03.2024 смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області у складі

головуючого - судді Павлюк С.С.

при секретарі с/з Хміль В.Я.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в смт. Воловець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся в суд із позовною заявою до відповідача про поділ спільного майна подружжя, а саме: автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 .

Позов обґрунтовано тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2016. Під час вищезазначеного шлюбу, а саме 07.02.2020 подружжям набуте спільне майно у вигляді автомобіля: VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 . Даний автомобіль був придбаний за рахунок продажу подружжям іншого автомобіля, а саме: 28.01.2020 позивач продав автомобіль марки - MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, VIN (номер кузова, шасі) - НОМЕР_2 , який в свою чергу був придбаний за рахунок продажу іншого автомобіля марки - 3A3-DAEWOO, модель - ТІ3110 СЕДАН-В, рік випуску - 2003. Купівля автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 за рахунок продажу попередніх автомобілів доводить той факт, що придбаний автомобіль не може розцінюватись відповідачем як індивідуальне майно. 18.05.2021 укладений шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Нещодавно позивачу стало відомо, що вказаний автомобіль було перереєстровано його колишньою дружиною ОСОБА_3 , невідомій йому особі. Продаж відбувався без його згоди, про факт продажу автомобіля він дізнався випадково. Особа покупця вказаного автомобіля та будь-які дані стосовно нього/неї йому невідомі, ціна, за якою був проданий автомобіль, йому також невідома, адже угода відбулася без його відома та згоди, вказаний автомобіль постійно перебував у відповідача, яка постійно ним користувалася. Після розірвання шлюбу доступу до вказаного автомобіля у позивача не було, розпоряджатися своєю часткою стосовно автомобіля він не мав змоги, автомобіль повністю перебував у розпорядженні відповідача. Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь 175 000 грн.

За клопотання представника позивача адвоката Єфанова С.Ю. ухвалою суду від 10.05.2023 витребувано від Головного сервісного центру МВС в м. Києві інформацію щодо автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 , а саме - за ким зареєстрований та на підставі яких документів, а також витребувано від Головного сервісного центру МВС в м. Києві копії документів, за якими було відчужено автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 .

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи без її участі за наявними у справі матеріалами, щодо задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що для придбання автомобіля брала кошти в борг.

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 27.02.2024 витребувано у ОСОБА_4 оригінали розписок ОСОБА_3 від 07.09.2016 р та 02.02.2020 р про отримання нею коштів в сумі 6 000,00 доларів США та 5 000,00 доларів США, оскільки представником позивача заявлено клопотання про призначення по справі експертизи документів, а саме розписок, датованих 2010 роком наданих відповідачкою по справі, зважаючи на те, що є сумнів щодо давності строку виготовлення цих розписок, відповідач стверджує, що автомобіль Volkswagen Passat, який був придбаний в шлюбі з позивачем, купувався на її особисті гроші, які вона брала в борг у ОСОБА_4 . На підтвердження відповідач надала розписки від 07.09.2016 та 02.02.2020, відповідно до яких вона отримала 6 000,00 доларів США та 5 000,00 доларів США. Також, відповідачем надано розписку про те, що вона повернула борг ОСОБА_4 у розмірі 8 000,00 доларів США. Проте позивач стверджує, що не надавав згоду на отримання грошей у борг і про існування розписок йому стало відомо лише із заяви про перегляд заочного рішення суду у цій справі. У зв`язку з цим факт отримання грошей відповідно наданих розписок є сумнівним, вважає, що розписки, копії яких надані відповідачем на підтвердження отримання грошей у борг, написані нею у 2023 році вже після розірвання шлюбу, під час та у зв`язку із отриманням заочного рішення суду по справі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд виключити з числа доказів розписки відповідача з неможливістю підтвердження їх достовірності та розглядати справу на підставі інших доказів, оскільки оригінали документів суду не надано.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.06.2016, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим Оболонським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві серії НОМЕР_3 .

Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, про що 18.05.2021 складено відповідний актовий запис №93.

За час спільного проживання подружжям однією сім`єю 07.02.2020 сторонами придбано автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 , підтвердженням чого є договір купівлі - продажу транспортного засобу №1841/2020/1923548 та інформація з головного сервісного центру МВС в м. Київ, яка була витребувана на підставі ухвали Воловецького районного суду Закарпатської області від 10.05.2023.

Цей автомобіль був відчужений відповідачем після розірвання шлюбу без відома позивача.

Жодних намірів з боку відповідача щодо добровільної компенсації позивачу за відчуження автомобіля не було, отримані кошти відповідач залишив у своєму розпорядженні.

Надані відповідачем копії розписок від 07.09.2016 та 02.02.2020 про отримання нею коштів в сумі 6 000,00 доларів США та 5 000,00 доларів США, в судовому засіданні не досліджувались, оскільки оригінали таких не буди надані суду для призначення у справі технічної експертизи давності документів.

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його у судовому засіданні. Недопустимість доказу не є для суду очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу.

Згідно з п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій особа, яка подала заяву, повинна подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності суд сприяє особі, яка зробила заяву, у збиранні доказів.

Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Відтак, копії розписок від 07.09.2016, 02.02.2020 та 30.03.2021 про отримання відповідачем коштів від гр. ОСОБА_4 судом не беруться до уваги, оскільки суду не були надані оригінали таких, а тому суд позбавлений можливості перевірити їх достовірність.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України визначено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним автомобілем не було здійснено.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 №11).

Таким чином, суд виходить із права позивача, як одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, останній має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12.10.2016 (справа № 6-1587цс16) та від 22.06.2017 (справа № 6-3058цс16), а також у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 (справа № 755/20923/14-ц), тому суд враховує його під час вирішення цієї справи з огляду на вимоги ч.4 ст.263 ЦПК України.

Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №61-9018сво18 викладений правовий висновок, згідно з яким у випадку відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

З інформації наданої головним сервісним центром МВС в м. Київ вбачається, що відповідачем відчужено даний транспортний засіб, тобто остання розпорядилася ним на власний розсуд.

В судовому засіданні також встановлено, що відповідач не отримувала згоду чоловіка на укладення договору продажу транспортного засобу .

У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Зі змісту постанови Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 159/6782/18 вбачається, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У зв`язку з вищенаведеним, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідача, у зв`язку з чим позовна вимога про стягнення грошової компенсації вартості проданого майна є такою, що підлягає задоволенню.

Щодо визначення розміру грошової компенсації, то суд виходить з наступного.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18) зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

З наданих позивачем суду доказів, а саме звіту про оцінку майна №18-230310-001 вбачається, що вартість автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 станом на дату оцінки 10.03.2023 становить 350276,60 грн.

Аналізуючи наведені норми закону, факти та докази, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 - є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації в розмірі вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 175 138 грн. 83 коп.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, розмір грошової компенсації, яку повинен сплатити відповідач на користь позивача, складає 175 138 грн. 83 коп., або ж 1/2 частину.

Зазначені обставини переконують суд в наявності підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації 1/2 вартості проданого майна, належного сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 в розмірі 175 138 грн. 83 коп.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах.

Окрім цього, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1751,38 грн.

Керуючись ст.ст.12, 81, 263-265, 280, 352 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, колір сірий, номер шасі НОМЕР_1 в розмірі 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору, в сумі 1751 (одну тисячу сімсот п?ятдесят одну) грн. 38 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання (листування) АДРЕСА_3 , ІПН № НОМЕР_6 .

Повний текст рішення виготовлено 26.03.2024

Суддя Павлюк С.С.