Єдиний унікальний номер: 379/1414/23
Провадження № 2/379/31/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі

головуючої судді - Музиченко О. О.,

за участю секретаря судового засідання - Бакал O. A.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

У С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 2023 році вона та відповідач ОСОБА_2 вели переговори через довірених осіб про укладення договору надання послуг СТО, а саме технічного огляду авто, за умовами якого відповідач мав надати послуги з технічного огляду авто за замовленням позивачки, яка, в свою чергу, мала сплатити грошові кошти на користь відповідача. 15.05.2023 позивачка перерахувала на розрахунковий рахунок відповідача ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 33 500,00 грн в якості передоплати за послуги, які останній мав надати після укладення сторонами відповідного договору. Однак, під час переговорів сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір не уклали, припинили будь-які взаємовідносини та відповідач зобов`язався повернути позивачці отриману передоплату за неукладеним договором у повному розмірі. Станом на час подання позовної заяви до суду відповідач не повернув їй повної суми передоплати за неукладеним договором. Позивачка вважає, що відповідач безпідставно набув і зберігає належні їй грошові в кошти в сумі 33 500,00 грн, а тому на підставі положень статті 1212 ЦК України просить в судовому порядку стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь ці грошові кошти та судові витрати по справі.

26.09.2023 суд постановив ухвалу, якою прийняв указану позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначив судове засідання на 16.10.2023 (а.с.26, 27).

16.10.2023 суд постановив ухвалу, якою залишив без руху позовну заяву на підставі положень ч.11 ст. 187 ЦПК України та надав позивачці п`ятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення недоліків (а.с.36, 37).

17.10.2023 протягом визначеного судом строку від позивачки надійшли матеріали на усунення недоліків позовної заяви з додатками (а.с.41-43).

19.10.2023 суд постановив ухвалу, якою продовжив розгляд даної справи та призначив судове засідання на 01.11.2023 (а.с.45).

01.11.2023 суд постановив ухвалу, якою відмовив у клопотанні відповідача ОСОБА_2 про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі п. 4 ч.1 ст. 257 ЦПК України та зупинив провадження в цій справі до вирішення Північним апеляційним господарським судом справи №911/1568/23 за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 01.08.2023 - до набрання законної сили судовим рішенням у справі №911/1568/23 (а.с.73-76).

25.01.2024 суд постановив ухвалу про поновлення провадження в цій справі та призначив судове засідання на 05.02.2024 (а.с.87).

В судовому засіданні 05.02.2024 відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву ОСОБА_1 з клопотанням про продовження процесуального строку на його подання (а.с.93-123). У відзиві стверджує, що жодних перемовин, як і будь-якої господарської діяльності з позивачкою ОСОБА_1 він не вів, ніяких обіцянок (у тому числі повернути якусь передоплату по якомусь неукладеному договору) позивачці не давав. Натомість, господарські правовідносини щодо діагностики та сервісного обслуговування транспортних засобів існували між ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА», керівником якого є син позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 , та ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС», керівником якого є відповідач. Станом на 15.05.2023 у ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА» утворилася заборгованість перед ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС» за надані послуги та відшкодування вартості зберігання автомобіля на автостоянці у загальному розмірі 40 452,00 грн., в т.ч. - ПДВ 6 472,00 грн. За результатами телефонних перемовин та переписки в додатку «Viber» вони з ОСОБА_3 домовились щодо перерахування заборгованості в сумі 33500,00 грн зі знижкою на картковий рахунок позивача. 15.05.2023 о 14 год. 03 хв. відповідач надіслав ОСОБА_3 свої банківські реквізити і вже о 14 год. 19 хв. отримав платіж від ОСОБА_1 у розмірі 33 500,00 грн.. У червні 2023 року відповідачу стало відомо, що ФОП ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Київської області з позовом до нього як фізичної особи-підприємця про стягнення цих грошових коштів. Судом апеляційної інстанції провадження в тій справі було закрите. Відповідач вважає, що ОСОБА_1 за домовленістю зі своїм сином ОСОБА_3 цілеспрямовано переказала йому кошти в рахунок заборгованості ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА» перед ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС» на реквізити, які він надіслав ОСОБА_3 .. Таким чином, фактично відбулося виконання зобов`язання боржника - ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА» іншою особою - ОСОБА_1 , можливість якого передбачено ст.528 ЦК України. Відповідач вважає, що підстави для задоволення позову та стягнення коштів як безпідставно отриманих відсутні, а тому просив відмовити в його задоволенні (а.с. 93-123).

Ухвалою від 05.02.2024 суд продовжив відповідачу ОСОБА_2 процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 до 05.02.2024 включно, приєднав цей відзив з додатками до матеріалів справи. Цією ж ухвалою суд відклав судове засідання до 19.02.2024, надавши сторонам час для подання відповіді на відзив і заперечень у строки та в порядку, встановлених судом в ухвалі від 26.09.2023 (а.с. 126-129).

19.02.2024 суд постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання відповідача про витребування доказів та відклав розгляд справи на 06.03.2024 (а.с.140-142).

23.02.2024 до суду надійшов лист-відповідь з Таращанського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 22.02.2024 № 195/30.6-30 на виконання ухвали про витребування доказів від 19.02.2024 (а.с.147).

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належно та завчасно (а.с. 143-145). В матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_1 від 28.09.2023 та 20.10.2023, в яких вона позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути за її відсутності з урахуванням наявних матеріалів (а.с.30, 31, 51, 52).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належно та завчасно (а.с. 143, 146, 148). В матеріалах справи міститься клопотання ОСОБА_2 від 13.02.2024, в якому він просив здійснювати розгляд даної справи без його участі (а.с.135).

Згідно з приписами ст. 223 ЦПК України неявка учасників справи в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин.

Суд установив з наявної у матеріалах справи копії платіжної інструкції №P24AD5238 від 15.05.2023 (а.с.11 на звороті), що 15.05.2023 позивачка ОСОБА_1 з власного рахунку ( НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк») перерахувала на рахунок ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 в АТ КБ «Приватбанк») грошові кошти у сумі 33 500,00 грн. У призначенні цього платежу вказано: «Переказ власних коштів».

Судом також установлено, що відповідач ОСОБА_2 з 04.10.2007 зареєстрований як фізична особа-підприємець з основним видом діяльності 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; додаткові види діяльності 45.32, 45.31 - роздрібна і оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів. Наведене вбачається з копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 17.05.2023 із сервісу моніторингу «Опендатабот» (а.с.10).

У позові позивачка посилається на те, що грошові кошти в сумі 33500,00 грн вона перерахувала на рахунок відповідача «у якості передоплати за послуги, які відповідач повинен був надати після укладення між сторонами відповідного договору». Поряд із цим, позивачка зазначає, що «… помилково перерахувала власні грошові кошти на рахунок отримувача ОСОБА_2 ….», навівши таким чином взаємовиключні підстави для відповідного грошового переказу.

В цій справі суд не установив існування між сторонами будь-яких правовідносин і попередніх домовленостей щодо надання послуг/виконання робіт, на виконання яких позивачка перерахувала на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 33500,00 грн.. Матеріали справи не містять і суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що цей грошовий переказ був здійснений позивачкою як передоплата за послуги, які відповідач повинен був надати після укладення між сторонами відповідного договору.

З наявного в матеріалах справи висновку про результати аудиту № 6 від 17.05.2023 розрахункового рахунку IBAN НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 (а.с.11), складеного аудиторською компанією ТОВ «СТЕРЕК» за результатами перевірки руху коштів по банківським рахункам замовника ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2023 по 15.05.2023, вбачається, що об`єктом аудиту був розрахунковий рахунок IBAN НОМЕР_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 . В особливих умовах цього висновку вказано, що перевірка публічної бухгалтерської звітності, обліку, первинних документів та іншої інформації щодо фінансово-господарської діяльності суб`єктів господарювання була здійснена з метою визначення достовірності їх звітності, обліку, його повноти і відповідності чинному законодавству та встановленим нормативам (а.с.11).

Надаючи суду цей висновок про результати аудиту розрахункового рахунку ФОП, позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності у неї відповідного статусу фізичної особи-підприємця.

Крім того, як вбачається з копії платіжної інструкції № P24AD5238 від 15.05.2023, позивачкою ОСОБА_1 як фізичною особою, а не як ФОП, було перераховано на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 33 500,00 грн.. В указаній платіжній інструкції платником значиться ОСОБА_1 , код платника НОМЕР_3 , рахунок платника НОМЕР_1 , надавач платіжних послуг платника AT КБ «ПРИВАТБАНК», платіж особовий рахунок, призначення платежу переказ власних коштів, комісія 0,00, сума 33500,00 грн; отримувачем значиться ОСОБА_2 , код отримувача НОМЕР_4 , рахунок отримувача НОМЕР_2 , надавач платіжних послуг отримувача AT КБ «ПРИВАТБАНК». Ця платіжна інструкція підписана платником ОСОБА_1 15.05.2023 о 14:19 год. (а.с.11 на звороті).

Також у постанові Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2024 у справі № 911/1568/23, яка набрала законної сили 10.01.2024, колегія суддів звернула увагу на те, що у згаданій вище платіжній інструкції № P24AD5238 від 15.05.2023 платником та одержувачем коштів зазначено фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а не фізичних осіб-підприємців, а в призначенні платежу зазначено «переказ власних коштів», а не «передоплата за договором про надання послуг СТО», що спростовує доводи позивача стосовно того, що спірні правовідносини у справі № 911/1568/23 є господарсько-правовими та такий спір належить до спорів, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства (а.с.80-86).

З цього суд висновує, що розрахунковий рахунок IBAN НОМЕР_1 в AT КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я позивачки ОСОБА_1 є рахунком, що призначений для обслуговування фізичної особи і не призначений для господарських операцій, пов`язаних з її підприємницькою діяльністю як ФОП.

Тому суд критично ставиться до висновку аудиту №6 від 17.05.2023 щодо ФОП ОСОБА_1 , об`єктом якого є її рахунок, не пов`язаний з підприємницькою діяльністю, і не бере до уваги наведений в ньому результат про помилковість перерахування власних грошових коштів з цього рахунку.

На спростування доводів позивачки відповідач ОСОБА_2 долучив до відзиву копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 24.01.2024, з якого вбачається, що з 23.12.2015 він є директором ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС», основним видом діяльності якого є технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, іншими видами діяльності є оптова та роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (а.с.100, 101).

З копій актів виконаних робіт за 2017, 2018 та 2021 роки вбачається, що ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС» надавалися послуги з ремонту автомобілів ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА», ТОВ «ДЮНА-ІНТЕРКОМ» та ТОВ «МР КЕТ КОРПОРЕЙШН» (а.с.108-111).

Керівником цих товариств (ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА», ТОВ «ДЮНА-ІНТЕРКОМ» та ТОВ «МР КЕТ КОРПОРЕЙШН») є ОСОБА_3 , що підтверджується копіями витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.102-107).

Суд також установив, що 15.05.2023 ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС» було виставлено ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА» рахунок № НОМЕР_5 на оплату вартості ремонту, діагностики, бензину та стоянки автомобіля «Peugeot 108», д.н.з. НОМЕР_6 на загальну суму 40 452,00 грн, у т.ч. ПДВ 6 742,00 грн (а.с.119). Проте, цей рахунок не містить підпису замовника ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА» (а.с. 120).

Матеріали справи не містять договорів, актів прийому-передачі виконаних робіт чи інших первинних документів /за підписом обох сторін/ на підтвердження існування заборгованості ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА» перед ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС» станом на 15.05.2023.

Надана відповідачем копія листування за допомогою додатку «Viber» (а.с.112-118) не є належним доказом існування господарських правовідносин між вищевказаними господарюючими суб`єктами, а відповідно й існування заборгованості за надані послуги, про яку стверджує відповідач.

Крім того, з цього листування не вбачається існування домовленостей про покладення боржником ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА» в особі директора Гуліна С.В. на іншу особу позивачку ОСОБА_1 виконання обов`язку по сплаті заборгованості за надані ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС» послуги.

Той факт, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , як то зазначено у листі-відповіді Таращанського відділу ДРАЦС від 22.02.2024 №195/30.6-30 (а.с. 147), не впливає на встановлені судом фактичні обставини.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положенням ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, передбачених цих Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, що передбачено в ч. 4 ст. 12 ЦПК України.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Положеннями ч. 1 ст. 528 ЦК України, на яку посилається відповідач в обґрунтування своєї позиції, передбачено можливість покладення боржником виконання обов`язку на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Проте, відповідач не довів в судовому засіданні ні існування обов`язку ТОВ «БДЖІЛКА ПЕЧЕРСЬКА» по сплаті грошових коштів ТОВ «ПІПЛ-СЕРВІС», ні покладення боржником виконання цього обов`язку на позивачку.

Водночас, надаючи правову оцінку доводам позивачки та її покликанням на положення статті 1212 ЦК України, суд зауважує, що згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) виснувала: «водночас, закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п. 8.26).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21.

Суд зауважує, що та практика Верховного Суду, на яку посилається позивачка у своїй позовній заяві, не є релевантною, оскільки обставини справи №607/5422/16-ц є принципово відмінними від обставин цієї справи.

Позивачкою не доведено існування між нею та відповідачем договірних чи зобов`язальних правовідносин. Суду не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів того, що позивачка допустила помилку, здійснюючи переховування грошових коштів зі свого рахунку на рахунок відповідача.

З цього суд висновує, що позивачка ОСОБА_1 добровільно, за відсутності будь-якої помилки перерахувала відповідачу ОСОБА_2 власні грошові кошти без зазначення призначення платежув розмірі 33 500,00 грн, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів відповідачу, та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків.

З урахуванням усього вищенаведеного, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд висновує про необхідність відмови в задоволенні цього позову.

Вирішуючи згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено - судові витрати покладаються на позивачку і залишаються за нею.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 1212, 1215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-5, 12, 15, 16, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання на нього апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено та проголошено 06 березня 2024 року.

Суддя Таращанського районного суду Київської області Ольга МУЗИЧЕНКО