КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2538/2024 Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/4907/23

26 лютого 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ратнікової В.М.

суддів: Борисової О.В.

Левенця Б.Б.

при секретарі: Колесник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

20.03.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він та ОСОБА_2 з 07.07.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 27.11.2019 року.

24.10.2019 року між ним та відповідачкою було укладено договір про поділ майна подружжя, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семащук С.В. За умовами вказаного договору сторони визначили правовий статус двох автомобілів, придбаних у шлюбі, а також побутових речей загальною вартістю 60 000 доларів США.

Проте, між ним та відповідачкою не було врегульовано правовий режим спільних зобов`язань, що виникли на підставі договорів позики від 14.02.2019 року № Ф140219 на суму 8 000 доларів США, та договору позики від 04.03.2019 року № Ф-040319 на суму 17 000 доларів США, які за його твердженням були витрачені в інтересах сім`ї, а саме-на придбання автомобіля, яким внаслідок поділу користується відповідачка.

Оскільки він здійснив погашення заборгованості за вказаними договорами позики, що підтверджується розпискою про повернення коштів від 21.12.2020 року, вказані кошти були використані для придбання автомобіля, яким користується та перейшов у власність відповідачки на підставі договору про поділ майна подружжя 24.10.2019 року, то половина вказаної суми за договором має бути стягнута з відповідачки.

04.04.2023 року позивачем було подано до Святошинського районного суду міста Києва нову редакцію позовної заяви (уточнену), в якій, крім зазначених вище вимог, просив суд визнати спільним боргом подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кошти за договорами позики від 14.02.2019 року та від 04.03.2019 року, укладеними між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в розмірі 914 215,00 грн, що в еквіваленті складає 25 000,00 доларів США.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 14 грудня 2023 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відмовлено.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Вказує на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що із наданих позивачем договорів позики від 14.02.2019 року № Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319 вбачається лише факт отримання в борг позивачем грошових коштів під відсоток на певний строк. Проте, у вказаних договорах відсутні будь-які умови або вказівки, які встановлюють або підтверджують цільове призначення отримання коштів, що стосуються інтересів або потреб сім`ї. Твердження позивача про те, що кошти по вказаним договорами позики були витрачені позивачем саме на придбання автомобіля VOLKSWAGEN, модель ТIGUAN, загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , який придбавався для особистого користування відповідача, не підтверджується належними та допустимими доказами.

З такими висновками суду першої інстанції позивач не може погодитися з огляду на те, що він під час розгляду справи жодного разу не стверджував, що позичені кошти були витрачені саме на купівлю автомобіля VOLKSWAGEN, модель ТIGUAN, загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 . Натомість і в позовній заяві, і під час усних пояснень він зазначав, що кошти були витрачені на купівлю автомобіля AUDI A6. Вказаний автомобіль такожзазначений спільним майном подружжя в договорі про поділ майна подружжя в п.2.1. Як вбачається з банківських квитанцій від 22.03.2019 року, від 15.05.2019 року та від 31.05.2019 року позивач на придбання і розмитнення саме автомобіля AUDI A6 витратив 13 916 канадських доларів і 95 700 гривень. Проте, судом не було надано оцінки вказаним доказам, що призвело до невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи.

Також зазначає, що позивач і відповідач не мали інших доходів, що дозволили б їм в шлюбі заробити (набути) грошові кошти для придбання спірних автомобілів. В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що автомобіль було придбано за інші грошові кошти або сторони мали інші джерела доходів для їх придбання.

Вказує на те, що за положення ст. ст. 60, 61, 65 СК України, згідно яких договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як встановлено судом і не оскаржується сторонами, автомобіль АUDІ А6, який вказаний в договорі про поділ майна подружжя в п.2.1. є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки грошові кошти за договорами позики від 14.02.2019 року №Ф140219 та від 04.03.2019 року №Ф-040319 були витрачені саме на спільне майно, тобто, в інтересах сім`ї і на її потреби, незалежно від наявності чи відсутності згоди відповідача, остання може і повинна відповідати, за такими зобов`язаннями.

Відтак, позивач вважає, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального права, саме ст. 60, 61, 65 СК України та не враховано висновок ВСУ від 18.11.2015 року по справі №6-388цс15.

На підставі вищевикладеного, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

08.02.2024 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Литвин Андрієм Степановичем до Київського апеляційного суду подано відзив на апеляційну скаргу.

У вказаному відзиві представник зазначає, що судом першої інстанції правильно комплексно була надана оцінка всім наявним в матеріалах справи доказам та фактам. Зокрема, в матеріалах справи відсутній будь-який доказ на підтвердження факту купівлі автомобіля за рахунок коштів, що були отримані позивачем за договорами позики від 14.02.2019 року №Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319. Вказаний висновок ґрунтується на наступних доводах суду: по-перше, із вказаних договорів позики вбачається лише факт отримання позивачем в борг грошових коштів (якщо вони насправді отримувались) під відсоток на певний строк. При цьому, у них відсутні будь-які умови або вказівки, які встановлюють або підтверджують факт цільового призначення отриманих коштів; по-друге, відсутні будь-які докази, що підтверджують цільове використання коштів від вказаних договорів позики, а саме- використання їх в інтересах сім`ї або для потреб сім`ї; по-трете, відсутні будь-які докази, що підтверджують факт надання згоди відповідачкою на укладення ОСОБА_1 договорів позики, загальна сума за якими становить 25 000 доларів США; по-четверте, відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідачці було відомо, або вона знала чи могла дізнатись про укладення відповідних договорів позики; по-п`яте, як наслідок, відсутність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між укладеними договорам позики та отриманими по ним коштами (якщо вони дійсності були отримані ОСОБА_1 ), та придбання відповідного автомобіля. Зокрема, з наданих ОСОБА_1 банківських виписок за період з 15 по 31 травня 2019 року вбачаються лише факти перерахування позивачем грошових коштів з належного йому рахунку, що не може достовірно свідчити про використання саме позичених коштів за договорами позики; по-шосте, між ОСОБА_1 та відповідачкою існували такі відносини, при яких всі матеріально-грошові питання між сторонами врегульовувались виключно на договірній основі. Наприклад, 01.09.2019 року ОСОБА_1 було отримано від відповідачки в борг грошові кошти у розмірі 1500 доларів США, на строк 12 місяців у зв`язку з чим ним була видана розписка, та в подальшому ці кошти були стягнуті з ОСОБА_1 у судовому порядку на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року по справі №760/20379/20.

Щодо тверджень позивача про те, що «позивач і відповідач не мали інших доходів, що дозволили б у шлюбі заробити грошові кошти для придбання спірних автомобілів, а також, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що автомобіль було придбано за інші грошові кошти або сторони мали інші джерела отримання доходів для їх придбання», то вважає, що такі твердження позивача не відповідають дійсності. Як вбачається з договору про поділ майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семащук С.В. 24.10.2019 року, зареєстрований в реєстрі за №1771, про що також вказано в рішенні Святошинського районного суду міста Києва, позивач та відповідач 24.10.2019 року (до розірвання шлюбу) за взаємною згодою здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі. Згідно із п. 2 договору поділу майна подружжя, за час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну власність набуте наступне майно: автомобіль марки AUDI A6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , набутий на ім`я ОСОБА_1 ; автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель ТIGUAN, загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , набутий на ім`я ОСОБА_2 ; інше майно, що відноситься до спільного майна подружжя (побутові речі дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1 493 400 грн, що є еквівалентом 60 000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення договору.

Враховуючи загальну вартість спільного майна, щодо поділ якого був здійснений подружжям, можна дійти висновку, що очевидним є факт, що твердження ОСОБА_1 щодо відсутності відповідних доходів або недостатніх майнових статків колишнього подружжя, не відповідають дійсності. Крім того, відповідач має значний трудовий стаж роботи та працювала у міжнародних компаніях, неодноразово займала керівні посади, у зв`язку з чим отримувала достойну заробітну платню. Також, відповідач має власні заощадження та додаткові доходи, що були отримані нею від проданої належної їй частки квартири у місті Києві.

Вважає посилання ОСОБА_1 на постанову ВСУ від 18.11.2015 року по справі № 6-388цс15 безпідставним, оскільки вказана постанова міститься висновки, які також підтверджують заперечення відповідача проти апеляційної скарги. Зокрема, при вирішенні питання щодо поділу боргових зобов`язань було зроблено акцент на таких обов`язкових складових елементах, як «договір укладений в інтересах сім`ї» та «одержане за договором використане на потреби другого з подружжя».

Проте, як вже зазначалось вище, в матеріалах справи відсутні, а ОСОБА_1 не доведено та не надано достатніх доказів на підтвердження укладення договорів позики саме в інтересах сім`ї або для потреб сім`ї.

Просив рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Батурін Ярослав Ярославович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Литвин Андрій Степанович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Київській області складено актовий запис №320 та видано відповідне свідоцтво.

27.11.2019 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (актовий запис №417).

24.10.2019 року (до розірвання шлюбу) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ майна подружжя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семащук С.В. та зареєстровано в реєстрі за №1771.

Відповідно до п.1 вказаного договору, за взаємною згодою позивач та відповідач здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі.

Згідно із п. 2 договору поділу майна подружжя від 24.10.2019 року, за час перебування у зареєстрованому шлюбі у спільну власність набуте наступне майно:

2.1. Автомобіль марки AUDI, модель А6, тип транспортного засобу - загальний легковий - загальний седан - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , набутий на ім`я ОСОБА_1 (належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8043 17.07.2019 року);

2.2. Автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, тип транспортного засобу - загальний легковий універсал - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , набутий на ім`я ОСОБА_2 (належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 8046 17.11.2017 року);

2.3. Інше майно, що відноситься до спільного майна подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1 493 400 (один мільйон чотириста дев`яносто три тисячі чотириста) гривень, що є еквівалентом 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення договору.

Пунктом 4 договору передбачено, що за домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить: автомобіль марки AUDI, модель А6, тип транспортного засобу - загальний легковий - загальний седан - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , набутий на ім`я ОСОБА_1 (належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8043 17.07.2019 року); все інше майно, що відноситься до спільного майна подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), яке сторони оцінили на загальну суму 1 493 400 (один мільйон чотириста дев`яносто три тисячі чотириста) гривень, що є еквівалентом 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення договору.

Пунктом 5 договору передбачено, що за домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_2 переходить автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель TIGUAN, тип транспортного засобу - загальний легковий універсал - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , набутий на ім`я ОСОБА_2 (належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого ТСЦ 8046 17.11.2017 року).

Пунктом 6 договору встановлено, що у зв`язку із тим, що до ОСОБА_1 переходить у власність все інше майно подружжя (побутові речі та інше дрібне майно), що було набуте у спільну сумісну власність за весь період шлюбу, яке сторони оцінили на загальну суму 1 493 400 (один мільйон чотириста дев`яносто три тисячі чотириста) гривень, що є еквівалентом 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, ОСОБА_1 зобов`язується компенсувати ОСОБА_2 половину вартості вищезгаданого спільного майна у строк до 23.10.2022 року, рівними частинами щомісяця в сумі 20 733,00 грн., що є еквівалентом 833 доларів США за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору, не пізніше 15 числа місяця, що є наступним місяцем, за який нараховується грошова компенсація, на підставі даного договору.

При цьому, з пунктів 7-8 договору було визначено, що при укладенні договору про поділ спільного майна подружжя позивач та відповідачка підтвердили, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладався у відповідності зі справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для позивача та відповідачки умовах, і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладався без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, позивач та відповідачка однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються таким договором, а також свідчили, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх підписи на договорі. При укладенні договору жодна зі сторін не поставлена у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

20.06.2023 року Святошинським районним судом м. Києва було ухвалено рішення у справі за позовом позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним в частині поділу всього іншого майна подружжя (побутових речей та інше дрібне майно), яким у задоволенні позову було повністю відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року по даній справі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20.06.2023 року було залишено без змін.

14.02.2019 року між громадянином ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики за № Ф140219. Згідно п. 1 та п. 5 вказаного договору, позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 216741 гривень, що є еквівалентом 8000 доларів США за офіційним курсом НБУ, на строк до 14 серпня 2019 року, із зобов`язанням повернути суму позики в гривнях, що буде становити еквівалент 8000 доларів США за офіційним курсом НБУ, але не менше 216741 гривень, із зобов`язанням сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 48% річних.

04.03.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики за № № Ф-040319. Згідно п. 1 та п. 5 договору, позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 456 657,00 гривень, що є еквівалентом 17000 доларів США за офіційним курсом НБУ, на строк до 04 квітня 2019 року, із зобов`язанням повернути суму позики в гривнях, що буде становити еквівалент 17000 доларів США за офіційним курсом НБУ, але не менше ніж 456 657,00 грн., із зобов`язанням сплачувати відсотки за користування позикою в розмірі 48% річних.

В матеріалах справи міститься оригінал розписки наступного змісту: «Я, ОСОБА_3 , подтверждаю, что получил от ОСОБА_1 всю причитающуюся мне суму по всем без исключения договорам. Претензий не имею. 21.12.2020 (підпис)».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції посилався на те, що із наданих позивачем договорів позики від 14.02.2019 року № Ф140219 на суму 8 000 доларів США, та договору позики від 04.03.2019 року № Ф-040319 на суму на суму 17 000 доларів США, вбачається лише факт отримання в борг позивачем грошових коштів під відсоток на певний строк. Проте, у вказаних договорах відсутні будь-які умови або вказівки, що встановлюють або підтверджують цільове призначення отримання коштів в інтересах або для потреб сім`ї.

В матеріалах справі відсутні будь-які докази, що підтверджують факт укладення позивачем вищевказаних договорів позики від 14.02.2019 № Ф140219 та від 04.03.2019 № Ф-040319 саме в інтересах сім`ї чи для потреб сім`ї, а також докази того, що відповідач знала або надавала згоду на укладення вказаних договорів позики.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року відповідає.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Судом встановлено, зі змісту п.1 договорів позики від 14.02.2019 року №Ф140219, та від 04.03.2019 року № Ф-040319 вбачається, що ОСОБА_3 (позикодавець) передає у власність ОСОБА_1 (позичальник), а ОСОБА_1 (позичальник) приймає у власність від ОСОБА_3 (позикодавця) грошові кошти у сумі 8 000 доларів США та в сумі 17 000 доларів США.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК України).

Правовий аналіз ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах: від 28 серпня 2019 року (справа № 638/20603/16, провадження № 61-26089св18) та від 08 квітня 2020 року (справа № 361/7130/15-ц, провадження № 61-1843св20).

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів встановлених законом підстав вважати, що грошові кошти за договорами позики від 14.02.2019 року №Ф140219, та від 04.03.2019 року № Ф-040319 отримувалися ним для потреб сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 344/2483/18, презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним (таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків), доки ця презумпція не буде спростована.

До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Договори позики від 14.02.2019 року №Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319 в судовому порядку недійсними не визнавалися, а відтак з їх змісту презюмується, що грошові кошти за вказаними договорами ОСОБА_1 було отримано у позику в особисту власність. Також, відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили, та яким встановлено зворотнє.

Ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні чинного ЦПК України, з яких достовірно вбачалося б, що грошові кошти за договорами позики від 14.02.2019 року № Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319 позивачем було використано саме в інтересах сім`ї чи для потреб сім`ї, а також доказів того, що відповідач знала або надавала згоду на укладення вказаних договорів позики.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не надано оцінку доводам позивача про те, що з банківських квитанцій від 22.03.2019 року, від 15.05.2019 року та від 31.05.2019 року вбачається придбання і розмитнення позивачем саме автомобіля AUDI A6 (який є спільним майном подружжя) та на яке він витратив 13 916 канадських доларів і 95 700 грн, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Так, зі змісту договорів позики від 14.02.2019 року № Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319 вбачається, що позивачем в позику було отримано грошові кошти у сумі 8 000 доларів США (еквівалентно 216 741 грн) та в сумі 17 000 доларів США (еквівалентно 456 657 грн), всього в сукупності 25 000 доларів США, еквівалентно 673 398 грн.

З квитанцій від 22.03.2019 року, від 15.05.2019 року та від 31.05.2019 року вбачається витрачання позивачем 13 916 канадських доларів і 95 700 гривень.

З мережевих сайтів Національного банку України вбачається, що у 2019 році середній курс канадського долара становив 19 грн.

Відтак, 13 916 канадських доларів х 19 грн = 264 404 грн + 95 700 грн = 360 104 грн, що є значно меншою сумою ніж сума 673 395 грн, в гривневому еквіваленті, отримана за договорами позики від 14.02.2019 року № Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, з банківських квитанцій від 22.03.2019 року, від 15.05.2019 року та від 31.05.2019 року лише вбачаються факти перерахування позивачем грошових коштів з належного йому рахунку, що не може достовірно свідчити про використання саме позичених позивачем коштів за договорами позики від 14.02.2019 року №Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду справи позивач жодного разу не стверджував, що позичені кошти були витрачені саме на купівлю автомобіля VOLKSWAGEN, модель ТIGUAN, загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 . Натомість позивач і в позовній заяві, і під час усних пояснень зазначав, що кошти були витрачені на купівлю автомобіля AUDI A6, який є спільним майном подружжя згідно договору про поділ майна подружжя в п.2.1, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Так, зі змісту п.2.1 договору про поділ майна подружжя вбачається, що і автомобіль VOLKSWAGEN, модель ТIGUAN, загальний легковий універсал В, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , і автомобіль AUDI, модель А6, тип транспортного засобу - загальний легковий - загальний седан - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 набуті ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як спільне сумісне майно подружжя.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, та перевірено судом апеляційної інстанції , матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме грошові кошти отримані ОСОБА_1 за договорами позики від 14.02.2019 року № Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319 було скеровано на придбання автомобіля AUDI, модель А6, тип транспортного засобу - загальний легковий - загальний седан - В, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Крім того, суд також враховує той факт, що на підставі договору поділу майна подружжя від 24.10.2019 року, між позивачем та відповідачем вже фактично відбувся поділ набутого ними спільного майна за час перебування у зареєстрованому шлюбі, про що вказано в пункті 2 договору.

При цьому, на момент укладення договору про поділ майна подружжя, позивачу достеменно було відомо про наявність наданих ним у даній справі договорів позики від 14.02.2019 року № Ф140219 та від 04.03.2019 року № Ф-040319, оскільки вони укладались позивачем до розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя, що не обмежувало його права, у випадку наявності підстав та згоди сторін, вважати вказану позику спільним зобов`язанням подружжя, ставити питання перед відповідачем про включення зобов`язань за такими договорами позики до загального об`єму спільного майна та зобов`язань при здійсненні його поділу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи, викладені позивачемОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 рокуухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 березня 2024 року.

Головуючий Судді: