Справа № 2/714/16/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" березня 2024 р. м. Герца

Герцаївський районний суд Чернівецької області в складі :

головуючого-судді Єфтемій С.М.
за участі : секретаря судових засіданьПостевка Г.П.
позивачкиОСОБА_1
представника позивачкиОСОБА_2
відповідачкиОСОБА_3
представниці відповідачки ОСОБА_4
перекладача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Опришко Світлана Іванівна про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу укладених між ними недійсними.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , тобто позивачці на праві власності належав житловий будинок, з належними до нього спорудами, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0056 площею 0,25 га для обслуговування вказаного будинку. Вона проживає у цьому будинку одна та за віком і станом здоров`я потребує стороннього догляду.

Будучі знайомою з батьком відповідачки, як колишнього односельця - ОСОБА_7 , який на початку сам а згодом разом із відповідачкою, стали надавати їй допомогу по догляду за господарством, забезпечувати продуктами харчуванням та необхідними ліками. Дійшовши згоди з приводу того, що ОСОБА_7 чи то члени його сім`ї ї надалі будуть надавати їй таку допомогу, вона 21 березня 2011 року склала на ОСОБА_7 , заповіт за яким заповіла останньому все належне їй майно після її смерті.

Оскільки ОСОБА_7 , члени його сім`ї, в т.ч. відповідачка, продовжували їй допомагати у веденні справ по господарству, забезпечували продуктами харчуванням та ліками, у 2014 році, відповідачка погодилася за умови отримання у власність спірного жилого будинку довічно доглядати і утримувати позивачку як особи яка потребувала такої допомоги через похилий вік та нездольний стан здоров`я, а саме, купувати продукти, ліки, оплачувати комунальні послуги, а також доглядати за господарством.

22 грудня 2014 року сторони склали угоду про відчуження спірного житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування, на підставі договорів купівлі-продажу, за якими ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_6 , а остання прийняла житловий будинок та земельну ділянку площею 0,25 га, які знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 .

При укладенні договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 22 грудня 2014 року позивачка помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо прав і обов`язків сторін, оскільки мала на увазі, що відповідачка буде її утримувати, тобто мала на увазі договір довічного утримання, який відповідачка фактично виконувала надаючи таку допомогу щодо догляду за нею, забезпечення продуктами харчування, ліками та доглядом за господарством. Сам зміст договору нотаріусом не був прочитаний, а вона через незнання української не в була в змозі його прочитати.

Про те, що між нею та відповідачкою було укладено саме договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки їй стало відомо у травні 2021 року, так як захворівши, відповідачка відмовилася надавати їй допомогу та здійснювати нагляд. За таких обставин, згодом вона звернулася до нотаріуса, органів поліції де дізналася що природу укладених між нею та відповідною правочинів.

Наміру продавати житловий будинок у позивачки не було так як іншого житла не має та ніяких коштів від відповідачки ані до підписання договору, ані після підписання вона не отримувала.

Вважає, що договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 22 грудня 2014 року вона підписала під впливом помилки будучи введеною ОСОБА_6 в оману. Тому, просить визнати недійсними вказані договори, які укладені між нею - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , посвідчені приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Опришко С.І. за реєстром №1673 та 1675.

Представниця відповідачки ОСОБА_4 у письмовому запереченні наданому суду послалася на те, що оспорюванні позивакою договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 22 грудня 2014 року були укладенні між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за добровільною згодою сторін, відповідають формі та змісту які пред`являються до вказаних правочинів, підписані сторонами та нотаріально посвідченні. Будь-яких підстав стверджувати що позивачка помилилися щодо обставин укладення правочинів або вказані правочини були укладенні внаслідок оману зі сторони відповідачки відсутні, а тому вимогу позивачки є такими що заявлено безпідставно, які не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, який просили задовольнити.

Позивачка у своєму поясненні наданому суду послалася на те, що до укладення спірних правочинів познайомилася із батьком позивачки який працював на складі будівельних матеріалів. Згодом повідомила останньому що через похилий вік та відсутності родичів бажає знайти людину, яка би за нею доглядала, на що останній погодився надати таку допомогу. Так як відносини між ними стали більш близькими, вони стали навідуватися один до одного у гості, в т.ч. відповідачка та члени її сім`ї стали допомогати у веденні справ по господарству, купувати хліба, іноді ліки на її прохання. Тоді вона склала заповіт на батька ОСОБА_7 , однак через невеликій проміжок часу, сам ОСОБА_7 запропонував та вона погодилася що на майбутнє його донька, тобто відповідачка буде їй надавати допомогу. У грудні 2014 року вони домолися оформити досягнуті домовленості нотаріально. 22 грудня 2014 року вона на громадському транспорті доїхала до м. Герца, де у приміщенні нотаріуса на неї вже чекала відповідачка. Після того як нотаріус запиналася в неї про відсутність кредитних зобов`язань, вона підписала документи які їй були надано на підпис. Текст договорів не читала оскільки не володіє державною мовою та ніхто вказані договори не перекладав. Жодних коштів за вказаними договорами не отримувала й наміру отримувати коштів не мала, так як бажала й була домовленість із відповідачкою щодо її утримання до часу смерті.

Після укладення вказаних договорів відповідачка продовжувала навідуватися до неї у гості, іноді купляла хліба. За придбанні на її прохання ліки вони розраховувалася з відповідачкою постійно. В господарстві були проведенні ремонтні роботи, однак виключно за її особисті кошти.

Про те що уклала саме договори купівлі-продажу вона дізналася у серпні 2021 року звернувшись до юристів у м. Чернівці. Приводом до цього слугувало те, що відповідачка відмовилася принести їй ліки та підвезти у лікарню у травні 2021 року коли вона захворіла.

Іншого житла не має та понині проживає у власному господарстві та сплачує комунальні послуги. Вважає, що її було введено в оману, так як вона бажала аби майно перейшло відповідачці після її смерті, а до того часу відповідачка мала здійснити догляд за нею.

Відповідачка ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала. У своєму поясненні послалася на те, що 22 грудня 2014 року між позивачкою та нею було укладено договори купівлі-продажу спірного житлового будинку та земельної ділянки для обслуговування вказаного господарства, за що заплатила обумовлену суму 50000 грн.

Договір був посвідчений приватним нотаріусом Герцаївського нотаріального округу Опришко С.І., перед засвідчення яких нотаріусом було належним чином роз`яснено сторонам права та обов`язки як на українській так і на румунській мовах, оскільки нотаріус вільно володіє румунською мовою. Ні попередньо, ні під час укладення договорів, домовленості щодо утримання позивачки між ними не було, хоча при навідування до позивачки вона купляла здебільшого хліб останній. У разі придбання ліків позиваці, остання повертала їй згідно квітанціїї гроші кошти.

Згідно усних домовленостей між ними, позивачка буде надалі проживати у спірному будинку до часу коли продасть худобу та відповідно за цей час сплатить сама комунальні послуги. Після того, як вона разом із сім`єю на протязі часу з 2015 по 2019 року провела ремонт спірного будинку та звела нові господарські споруди, позивачка у серпні 2021 року стала їй дзвонити з вимогою розірвати спірні договори.

Вважає, що спірні договори укладенні відповідно до закону, а тому просила відмовити у задоволенні вимог позивачки.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, суд доходить до наступного висновку.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини 1 статті 202 та статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивачка, просила визнати недійсним Договори купівлі-продажу з підстав, передбачених статтями 229 та 230 ЦК України, тобто з різних самостійних підстав помилки та обману.

За вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

На виконання цих обов`язків суд має з`ясувати у позивача предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). У відповідача суд з`ясовує суть та характер заперечення проти позову й на підставі з`ясованого визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору (предмет доказування).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належним та допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і відповідної норми ЦК яка стосується конкретного правочину, в даному випадку статті 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року № 445/1011/17 (провадження № 61-971св18), Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

З огляду на вищезазначене, перш за все слід визначитися у чому полягає відмінності між цими правовими конструкціями.

Так, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть, а помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину.

При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину.

Таким чином, встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину), так і прав та обов`язків сторін.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належало житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами який розташований за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :03:003:0056 площею 0,25 га з цільовим призначення для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд.

22 грудня 2014 року між ОСОБА_1 як власницею вищевказаного нерухомого майна та відповідачкою ОСОБА_6 було укладено договори купівлі-продажу : житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ; земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0056 площею 0,25 га з цільовим призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , посвідчені приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Опришко С.І., зареєстровані в реєстрі відповідно за №1673 та 1675.

Згідно з Інформацією щодо реєстру нерухомості, власником житлового будинку, господарських будівель і споруд, який знаходиться в АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером :03:003:0056 значиться ОСОБА_6 , яка така що набула вказане нерухоме майно у власність 20 грудня 2014 року на підставі договорів купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Опришко С.І. 20 грудня 2014 року.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 суду показала, що з 2010 року працює у сільській раді, нині старостинський круг Острицької сільської ради Чернівецького району с. Маморниця Вама. До адміністративної реформи займала посаду секретаря Цуренської сільської ради Герцаївського району. У 2011 році до неї як до секретаря звернулася позивачка за наслідками якої нею було посвідчено заповіт від імені позивачки на користь ОСОБА_7 . Заповіт був складений українською мовою та текст заповіту був прочитаний позивачці мовою оригіналу, оскільки сама вона румунською мовою не володіє. Ніяких зауважень зі сторони позивачки з приводу того, що вона не зрозуміла змісту заповіту остання не робила. Та й сама позивачка добре говорила російською. Згодом на прохання позивачки вона скасувала вказаний заповіт. Також підтвердила, що позивачка з часу 2011 року проживає одна за місцем реєстрації. Чи потребувала вона сторонньої допомоги не може стверджувати, проте із такою заявою до сільської ради ніколи не зверталася. Оскільки працівниками ради проводився облік домогосподарств, то сама була в господарстві останньої де побачила, що позивачки тримала корову, птицю. Пригадує, що приблизно у 2017-2020 роках, точно час не пам`ятає, до неї звернулася позивачка та повідомила, що уклала договір купвлі-продажу будинку та наразі не знає що робити. В 2021 році позивачка знову звернулася до неї оскільки забажала оформити заповіт які порадила звернутися до старости так як у обов`язки не входило вчинення нотаріальних дій.

Свідок ОСОБА_9 , яка приходиться дружиною брата позивачки зазначила, що у 2010-2011 роках, позивачку неодноразово бачила у господарстві її тестя. Зі слів самої позивачки вона дізналася, що остання бажає продати житловий будинок оскільки має намір поїхати до доньки у Румунію. Будучи за кордоном, в Італії, у грудні 2014 року їй подзвонила відповідачка яка попросила в неї позичити кошти оскільки вона хоче придбати господарство у позивачки у свою чергу, вона через перевізника передала відповідачці 2000 Євро.

ОСОБА_10 суду показав, що у серпні 2022 року на час коли в господарстві батька відповідачки до них до дому приїхали працівники поліції на прохання яких відповідачка показала їм договір купівлі-продажу будинку. На прохання останньої також прочитав текст договору, який був нотаріально посвідчений. Про обставини укладання вказаного договору йому нічого не відомо.

ОСОБА_11 дядько відповідачки, рідний брат її батька, допитаний як свідок суду показав, що йому відомо про те що відповідачка придбала у позивачки житловий будинок, однак самих обставин не знає. Бував в господарстві позивачки та іноді разом із братом, відповідачкою допомагали по господарству, здебільшого проводили роботи на городі. На прохання позивачки іноді могли здійснити якійсь покупки.

Свідок ОСОБА_12 суду підтвердила пояснення свідка ОСОБА_11 з приводу того, що про обставини укладання оспорюваних договорів вона дізналася зі слів її брата - ОСОБА_7 після їх укладення. Її чоловік як будівельник, допомагав відповідачці проводити ремонт у господарстві.

За твердженням свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 сусідки позивачки, остання з часу смерті чоловіка проживає одна. Після того як вона познайомилася із батьком позивачки, він став допомагати їй у справах по господарству та зі слів самої позивачки вони дізнавалися, що позивачка зробила на нього заповіт ще у 2011 році. У грудні 2014 року позивачка перебуваючи в них вдома повідомила, що домовилися із батьком відповідачки та самою відповідачкою, що вони будуть за нею доглядати, а вона в нотаріальному порядку наддасть їм господарство. 20 грудня 2024 року після того як позивачка оформила документи, прийшла до них та повідомила про вказане. Які документи оформила вона конкретно не повідомила, однак сказала що відповідачка буде доглядати за нею. Дійсно вони бачили відповідачку та її батька, які заходили до позивачки та допомагали по господарству. Втім останні роки ані відповідачку, ані її батька не бачили, та позивачка жалілася їм про те, останні не бажають допомагати їй.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, ураховуючи зміст статей 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет та ціну договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. У разі визнання такого договору недійсним, то такі підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення.

Як встановлено судом, оспорюванні договори купівлі-продажу нотаріально посвідчені, зареєстровані в реєстрі відповідно за № № №1673 та 1675.

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу будинку та п. 2.1 договорів купівлі-продажу земельної ділянки, продаж жилого будинку здійснено за 23264 грн., а земельної ділянки за 79525 грн. відповідно, які продавець отримала повністю від покупця до підписання цих договорів.

Зі змістом вказаних договорів, нотаріусом було встановлено дійсність намірів сторін укласти саме Договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договорів, а також встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договорів.

Позивачка пред`явивши позов про визнання недійсними оспорюваних правочинів з посиланням на статтею 230 ЦК України, виклала обставини і посилання на наведену правову норму, не наддавши належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях відповідачки, умислу на введення позивачки в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

Будь-яких доказів вчинення відповідачкою чи то членами її родини щодо позивачки психологічного тиску та погроз за для примусу на укладення спірних договорів, доказів звернення позивачки з цього приводу до органів поліції та прийняті ними за результатом розгляду рішення, матеріали справи не містять.

Судом, відповідно, не можуть бути встановлені обставини, які б підтвердили вчинення з боку відповідачки дій, спрямованих на примушення позивачки до укладення договорів, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання на проведення дій, які спонукали позивачку укласти договір на умовах, невигідних позивачці, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідачки, що призвели до укладення позивачкою договору.

Оскільки позивачкою не доведено належними і допустимими доказами, що оскаржувані договори вчинялися позивачкою під впливом обману з боку відповідачки, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто не довела обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог, то правових підстав для визнання договорів недійсними суд не вбачає.

З огляд на предмет спору, зважаючи на обраний позивачкою спосіб захисту права, яке вважає порушеним, суд вважає за необхідне звернути увагу також на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 грудня 2019 року по справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) звернула увагу що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

З огляду на зазначене, суду необхідно вирішити усі питання щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними з підстав на які послалася позивачка.

Так, суд зазначає, що позивачка не довела належними та допустимих доказами, що вона помилилася щодо предмету укладених договорів, а також те, що вказана помилка має істотне значення.

Окрім того, стороною позивача не надано суду доказів та не спростовано той факт, що вона як продавець за вказаними договорами не отримала грошові кошти за продаж відповідної нерухомості.

Позивачкою також не надано належних, достовірних та достатніх доказів про те, що договори купівлі продажу були укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, або ж з метою вчинення прихованого правочину, а саме договору довічного утримання.

Сама позивачка в судовому засіданні підтвердила, що за придбанні відповідачкою ліки вона розраховуалася з нею відповідно до товарного чеку. Вказане знайшлиосвого підтвердженян у показах відповідачки.

Ураховуючи пояснення позивачки щодо погіршення стану здоров`я, її бажання догляду за нею, то можна припускати, що вона розрахувала на отримання ліків від відповідачки безкоштовно. З огляду на те, що позивачка провадила із відповідачкою розрахунок за придбанні ліки, та остання розуміла що надана відповідачкою така допомога не може бути безоплатною.

Такі обставини спростовують доводи позивачка, що на момент укладання оспорюваних правочинів вона бажала укласти саме договір довічного утримання.

Слід також звернути увагу, що усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 25 березня 2011 року на випадок своєї смерті склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_7 батькові відповідачки.

Наведена обставина спростовує посилання позивачки на неправильне сприйняття обставин оспорюваних договорів купівлі-продажу, що вплинуло на її волевиявлення на укладення оспорюваних договорів замість здійснення розпорядження майном за умов догляду за нею.

Також у матеріалах справи відсутні докази того, що у ОСОБА_1 у зв`язку із похилим віком, була потреба у догляді й сторонній допомозі. Докази надані позивачки щодо її незадовільного стану здоров`я свідчить що таке погіршення сталося з 2021 року.

Доводи позивачки з приводу того, що в силу низького рівня освіченості помилково вважала, що відбулася процедура посвідчення договорів довічного утримання, а не продажу майна, суд до уваги не приймає, оскільки сама по собі наявність низького рівня освіченості не може свідчити про неправильне сприйняття позивачкою обставин вчинених правочинів.

Є також необґрунтованими доводи позивачки про те, що вона не знала української мови, якою виконанні правочини, тому не могла розуміти зміст та наслідки укладених правочинів.

Відповідно до п. 10 Глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22 лютого 2012 року якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє.

Згідно із ст.15 Закону України «Про нотаріат» мова нотаріального діловодства визначається статтею 16 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Статтею 16 Закону України «Про засади державної мовної політики» визначено, що Нотаріальне діловодство в Україні здійснюється державною мовою. Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не володіє державною мовою, за її заявою тексти оформлюваних документів мають бути перекладені нотаріусом або перекладачем мовою, якою вона володіє.

Із змісту договорів купівлі-продажу житлового будинку від 20 грудня 2014 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :03:003:0056 викладених українською мовою, убачається, що усний переклад тексту договорів з української мови на румунську мову зроблено нотаріусом.

При таких обставинах, нотаріусом вимоги ст. 15 Закону України «Про нотаріат» дотримані, оскільки текст оформлюваних документів нотаріусом було перекладено. При цьому обов`язкова участь перекладача при здійсненні таких нотаріальних дій вказаною нормою права не передбачена.

При цьому слід ураховувати, що правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави недійсності або нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для цього матеріальне право не містить.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).

При наведених вище обставинах, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивачки.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд ,-

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом 30-и днів з дня його проголошення, а у разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення

Повний текст судового рішення виготовлено «25» березня 2024 року.

Суддя :