Справа № 466/5072/21 Головуючий у 1 інстанції: Федорова О.Ф.
Провадження № 22-ц/811/3021/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.,

з участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03 квітня 2012 року він позичив ОСОБА_2 2500,0 Євро у позику свої особисті грошові кошти. Оригінал написаної відповідачем розписки і надалі знаходиться у нього.

Відповідно до розписки від 23 березня 2015 року з метою покращення фінансового становища ОСОБА_2 та поверненням попередньо позичених коштів, сторонами погоджено повторну позику у розмірі 2 500 доларів США.

Надалі, пояснюючи важку ситуацію в бізнесі, 11 липня 2016 року ОСОБА_2 надав іншу розписку про розтермінування повернення грошових коштів (2500 доларів США) - шляхом їх поетапної виплати протягом липня-грудня поточного календарного року по 500 доларів США щомісячно.

Відповідно до розписки від 04 листопада 2016 року, не бажаючи вступати в конфлікт з відповідачем, враховуючи перспективу повернення попередніх позик, позивачем було надано ОСОБА_2 додаткову позику в розмірі 1000 доларів США.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав. Лише при зустрічі 26 вересня 2020 року відповідач повернув позивачу 100 доларів США і запевнив про повернення заборгованості, що підтверджується розпискою.

Позивач вважав, що 26 вересня 2020 року починається строк позовної давності до його вимог, оскільки відповідач повернув йому 100 доларів США і запевнив про повернення всієї заборгованості.

З врахуванням зазначених обставнин просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 107 242, 43 гривень, суму за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 224 704, 27 грн., що складається із інфляційних нарахувань, 3% річних, та 10 (десять) відсотків річних за розпискою 04 листопада 2016року, а всього разом: 331 946,70 грн. (триста тридцять одна тисяча дев`ятсот сорок шість грн., 70 коп.).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що 26 вересня 2020 року, коли ОСОБА_2 повернув йому в рахунок погашення боргу 100 доларів США, він ще одночасно написав йому нову розписку із новими умовами боргового зобов`язання, а саме про те, що наступних 500 доларів США можуть бути віддані при умові повернення йому розписки.

Зазначене свідчить, що між ним та ОСОБА_2 було укладено новий правочин щодо заборгованості, яка виникла раніше і тому саме з часу виникнення останнього правочину 26 вересня 2020 року слід рахувати позовну давність, що відповідає правові позиції Верховного Суду висловленої у постанові від 09 листопада 2018 року у справі №911/3685/17.

Звертає увагу на те, що повернення 100 доларів США в рахунок погашення боргу одночасно підтверджує не лише визнання та часткову сплату боргу але й об`єднує всю заборгованість ОСОБА_2 перед ним за всіма правочинами, які здійснювались між ними, через укладення нового письмового правочину від 26 вересня 2020 року стосовно всього загального боргу, який згадується в позові, тому строк позовної давності не порушено.

Вказує на те, що розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє.

Зазначене узгоджується зі змістом статті 545 ЦК України та Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20-ц.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року скасувати та ухвалити новее рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 за розписками від 03 квітня 2012 року на суму 2500 євро та від 04 листопада 2016 року на 1000 доларів за безпідставністю вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що у вказаних розписках відсутнє прізвище ОСОБА_1 як позикодавця. Також суд виснував про пропуск позовної давності за цими розписками (від 03 квітня 2012р. та від 04 листопада 2014р.) як і за розпискою від 23 березня 2015 року.

З таким висновком суду погодитись не можна із наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, 03 квітня 2012 року ОСОБА_2 позичив в ОСОБА_4 2500,0 Євро і зобов`язувався повернути кошти до 03 квітня 2012 року (а.с. - 6).

23 березня 2015 року ОСОБА_2 позичив в ОСОБА_4 2500 доларів США і зобов`язувався повернути кошти у травні 2015 року (а.с. - 7).

11 липня 2016 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_4 розписку у якій зобов`язувався розрахуватися по кредиту 2500 доларів США у період липень-грудень 2016 року, по 500 доларів щомісячно (а.с. - 8).

04 листопада 2016 року ОСОБА_2 позичив в ОСОБА_4 1000 доларів США і зобов`язувався повернути кошти через шість місяців (а.с. - 9).

26 вересня 2020 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 100 доларів США і зобов`язався повернути наступних 500 доларів США при умові, що ОСОБА_4 поверне йому раніше дані йому розписки (а.с.10).

Як встановлено в суді апеляційної інстанції, всі розписки про позику грошових коштів писав сам ОСОБА_2 і останній також самостійно визначав строки повернення кредиту.

Із змісту розписок не вбачається, що сторонами було погоджено строки повернення грошових коштів.

У період з 2012 року по 2020 роки ОСОБА_2 постійно обіцяв ОСОБА_4 , що поверне позичені кошти, а 26 вересня 2020 року повернув останньому 100 доларів США і зобов`язувався повернути наступних 500 доларів США при умові, що ОСОБА_4 поверне йому раніше дані йому розписки (а.с. - 10).

Оскільки відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики не виконав, коштів не повертав, і ОСОБА_1 не погоджувалися в розписках строки повернення грошових коштів, то останній 12 травня 2021 року звернувся з претензією про повернення всієї суми позики: 2500 євро та 3500 доларів США, (за мінусом ста доларів США повернутих 26 вересня 2020 року) до 01 червня 2021 року (а.с. - 11).

ОСОБА_2 залишив поза увагою претензію від 12 травня 2021 року, після чого ОСОБА_1 , 03 червня 2021 року, звернувся з позовом до суду про захист своїх прав.

Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності, і такий почав спливати з моменту надіслання претензії ОСОБА_2 - з 12 травня 2021 року про повернення всієї суми заборгованих коштів.

З позовом до суду позивач звернувся 03 червня 2021 року.

Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що 26 вересня 2020 року ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_1 100 доларів США, з одночасною розпискою про повернення наступних 500 доларів, що свідчить не лише про визнання та часткову сплату боргу, але й об`єднає всю заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за всіма правочинами.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надано для огляду оригінали розписок від 03 квітня 2012 року, від 23 березня 2015 року, від 04 листопада 2016 року, від 26 вересня 2020 року які склав одноособово ОСОБА_2 і передав ОСОБА_1 .

Даних про неправомірне заволодіння ОСОБА_1 розписок від 03 квітня 2021 року та від 04 листопада 2016 року не має, за таких обставин необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність факту позики за цими розписками.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , щодо стягнення заборгованості за розписками.

Згідно ст.509 ЦПК України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обв`язку.

Згідно ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У визначений претензією строк ОСОБА_2 позичених коштів в сумі 2500 євро та 3400 доларів США не повернув, тому вказану суму слід стягнути з нього на користь ОСОБА_1 в сумі еквівалентній до гривні на час розгулу справи, що становить 237 924,27 гривень, згідно позовних вимог. (2500 Євро х 42,4183 =106 045,75); (3400 доларів США х 38,7878 = 131 878,52); 106 045,75 +131 878,53 = 237 924,27 гривень.

Колегія суддів звертає увагу й на недобросовісну поведінку відповідача, а принцип добросовісності є загальною засадою цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідач з 2012 по 2020 роки користується коштами які йому надав ОСОБА_1 , навіть після пред`явлення претензії і позовної заяви позики не повернув, хоча у своїх поясненнях у відділку поліції від 26 червня 2020 року (а.с.153-155) не заперечував наявність боргових зобов`язань перед ним та необхідність повернення коштів, що по суті є зловживанням правом (статті 3, 13, 16 ЦК України), оскільки одночасно з цим відповідач зазначає, що: а) позику не отримував, б) договірних відносин між сторонами не існує, в) позивач пропустив строк позовної давності.

У той же час, із наявної у матеріалах справи медичної документації встановлено, що позивач ОСОБА_1 є людиною з інвалідністю, неодноразово звертався в лікарню з приводу лікування після перенесеного гострого інфаркту міокарда (а.с.139-140), і на даний час у нього немає коштів на лікування.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 коштів за прострочення виконання зобов`язань, то такі не можуть бути задоволеними, оскільки в розписках сторонами не погоджено розмір відсотків за користування коштами, а інфляційні нарахування за користування іноземною валютою чинним законодавством не передбачені.

За вказаних обставин, апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 237 925 гривень 27 копійок заборгованості.

В решті вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.