КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/2159/23 Головуючий у І інстанції - Ковбель М.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/2896/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Васильківської міської ради на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Васильківської міської ради Київської області про скасування спільної часткової власності, -

установив:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської областііз позовом до Васильківської міської ради Київської області про скасування спільної часткової власності.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що згідно договору дарування від 23 грудня 1975 року, посвідченого державним нотаріусом Кізім С.О., їй належало 2/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок був подарований їй ОСОБА_2 , яка, в свою чергу отримала вказаний будинок на підставі свідоцтва про праву на спадщину від 03 вересня 1974 року від матері ОСОБА_3 .

Зазначає, що згідно архівної довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» від 26 березня 2014 року за №217 зареєстроване на ім`я ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Васильківською міською радою 09 серпня 1951 року згідно рішення Васильківської міської ради від 09 серпня 1951 року.

У відповідності до Довідки від 12 травня 1980 року виданої Фастівським міжміським бюро технічної інвентаризації, технічний стан житлового будинку, в якій зазначалося, що будинок розташований в АДРЕСА_1 ( бувша АДРЕСА_1 ) непридатний до експлуатації, загальний процент зносу будинку становив 73%.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2014 року припинено право власності ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частину житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 ( бувша АДРЕСА_1 ) та належав їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Васильківською міською радою 09 серпня 1951 року, згідно рішення Васильківської міської ради від 09 серпня 1951 року, у зв`язку з його знищенням.

Просила суд, припинити право спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за нею право особистої приватної власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 204, 6 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року задоволено зазначені вище позовні вимоги.

Припинено право спільної часткової власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 204, 6 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Васильківська міська рада Київської області подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та помилкового визнання судом першої інстанції встановленими недоведених у визначеному законом порядку обставин.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не повною мірою досліджені обставини здійснення позивачем самовільних самочинних забудов та переобладнань житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертає увагу на те, що загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 у період з 17 березня 1989 року по 16 червня 2018 року збільшилась з 106,0 кв.м. до 204,6 кв.м.

Вважає, що оригінал технічного паспорту виготовленого 16 серпня 2018 року КП Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , не є доказом підтвердження наявності у ОСОБА_1 підстав прав власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 204,6 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами за адресом: АДРЕСА_1 .

Наголошує, що з копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 29 жовтня 2021 року можна стверджувати, що ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки :04:039:0049, площею 0,0434 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , інформації про яку внесені до Державного земельного кадастру, що як наслідок доказує, що земельна ділянка :04:039:0049 перебуває у комунальній власності Васильківської міської територіальної громади.

Отже, з наведеного виходить, що ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки площею 0,0434 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивач здійснила самочинне будівництво житлового будинку на земельній ділянці, яка їй не була відведена.

Просила суд, скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що вона як власник 2/3 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час є одноособовим власником цього будинку, оскільки частка іншого співвласника згоріла і право власності на неї припинилось, але при цьому правовий режим спільного часткового майна, щодо належного їй будинку не припинено, що перешкоджає їй у реалізації права власності на будинок.

Таким чином, будинок перебуває у її одноособовій власності, то на нього не може поширюватись режим спільної часткової власності.

Зазначає, що здійснюючи своє право власності на будинок, вона бажала здійснити перебудову та добудову будинку, у зв`язку з чим, у визначеному законом порядку, зверталась до виконкому Васильківської міської ради із заявами про надання дозволу на добудову, перебудову.

Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів №390 від 07 грудня 1982 року попередньому власнику ОСОБА_5 надано дозвіл на перебудову веранди розміром 3,38 м * 3,74 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів №96 від 18 березня 1997 року їй дозволено перебудувати прибудови та провести ремонт даху згідно проекту, погодженого відділом архітектури та містобудування.

Наголошує, що зведенням прибудов за відсутності власності на земельну ділянку під будинком - апелянтом не взято до уваги, що вона з 1975 року вже є власником частини будинку, і вона не здійснювала самочинного будівництва на не належній їй земельній ділянці, а здійснила перебудови та прибудови до даного будинку на підставі отриманих дозволів від виконавчого комітету Васильківської міської ради, відповідність здійснених переобладнань встановленим будівельним нормам і правилам підтверджується як технічним паспортом на будинок, так і змістом інвентаризаційної справи.

Просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з`явились, представник Васильківської міської ради - Шестаков Ю.В. в апеляційні скарзі просив здійснювати розгляд справи без його участі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила розглядати справу за її відсутності, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргапідлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору дарування від 23 грудня 1975 року, посвідченого державним нотаріусом Кізім С.О., ОСОБА_1 належало 2/3 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок був подарований позивачу ОСОБА_2 , яка, в свою чергу отримала вказаний будинок на підставі свідоцтва про праву на спадщину від 03 вересня 1974 року від матері ОСОБА_3 .

Рішенням народного суду міста Василькова Київської області від 04 серпня 1975 року у справі №2-82 за позовом ОСОБА_2 , їй було виділено в користування приміщення №1-1 площею 7,20 кв.м., №1-4 площею 13.50 кв.м. №1-3 площею 18-80 кв.м., №3-2 площею 10,30 квм., №3-3 площею 17-6 кв.м., №3-1 площею 4.80 кв.м. згідно плану будинку АДРЕСА_1 , а також сарай оцінкою 40 крб.

Входження саме вказаних приміщень до 2/3 частки даного будинковолодіння визначено висновком Фастівського міжміського бюро технічної інвентаризації.

Відтак, вказаним рішенням фактично визначено приміщення, які склали 2/3 частки вказаного будинковолодіння, які, відповідно, перейшли у власність та користування ОСОБА_1 .

Решта будинку, а саме 1/3 його частина, залишилась неуспадкованою та належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності серії 2346, виданого 09 серпня 1951 року виконавчим комітетом Васильківської міської ради, що стверджується відомостями з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 жовтня 2018 року.

Приміщення будинку, що залишились у користуванні ОСОБА_3 були зруйновані, що підтверджується довідкою Фастівського МБТІ від 12 травня 1980 року, у зв`язку з чим, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2014 року №362/2161/14-ц припинено право власності ОСОБА_3 на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та належало їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого Васильківською міською радою 09 серпня 1951 року згідно рішення Васильківської міської ради від 09 серпня 1951 року у зв`язку з його знищенням.

Відтак, право власності іншого співвласника майна, ОСОБА_3 , припинилось, наявними залишились приміщення будинку, що належали позивачу.

Розбіжність в адресі спірного будинку пояснюється змістом рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради №232 від 28 травня 2013 року, яким вирішено: «Змінити адресу індивідуального будинковолодіння ОСОБА_1 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , з « АДРЕСА_1 » на « АДРЕСА_1 . При подальшому оформленні документів вказувати адресу « АДРЕСА_1 ».

Позивачем проведено інвентаризацію та виготовлено новий технічний паспорт на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 16 серпня 2018 року, в якому відображений схематичний план земельної ділянки, план житлового будинку, експлікація приміщень до плату та встановлено наступні показники, а саме: загальну площу будинку 204,6 кв.м., житлову площу 83,2 кв.м., при цьому відомості про наявність самочинних забудов та переобладнань - відсутні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з встановленням порядку користування позивачем конкретними приміщеннями, та знищенням приміщень іншого співвласника - ОСОБА_4 , у зв`язку з чим право власності останньої припинилось, то фактично відбувся виділ частки позивача в окреме домоволодіння, що є підставою для припинення права часткової власності на будинок.

Крім того, сам факт належності всього будинку одному власнику унеможливлює віднесення та кваліфікації такого виду права власності до спільної часткової власності.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використанням земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Таким чином, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У силу спеціального застереження, наведеного в ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У п. 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (п. 148).

У п. 4 постанови «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка :04:039:0049, площею 0,0434 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у комунальній власності Васильківської міської територіальної громади.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не є власником земельної ділянки :04:039:0049 площею 0,0434 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та здійснила самочинне будівництво житлового будинку на зазначеній вище земельній ділянці, яка їй не була відведена.

Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на те, що вона не здійснювала самочинного будівництва на не належній їй земельній ділянці, а здійснила перебудови та прибудови до даного будинку на підставі отриманих дозволів від виконавчого комітету Васильківської міської ради, оскільки як вбачається з рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів №390 від 07 грудня 1982 року попередньому власнику ОСОБА_5 надано дозвіл на перебудову веранди розміром 3,38 м * 3,74 кв.м., а рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів №96 від 18 березня 1997 року їй дозволено перебудувати прибудови та провести ремонт даху згідно проекту, погодженого відділом архітектури та містобудування.

З матеріалів справи вбачається, що загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 у період з 17 березня 1989 року по 16 червня 2018 року збільшилась з 106,0 кв.м. до 204,6 кв.м.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем фактично здійснено самовільну самочинну забудову, побудовано нову прибудову до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а не здійснено перебудову прибудови, як зазначено в рішенні виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів №96 від 18 березня 1997 року.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, про те, що відомості про наявність самочинних забудов та переобладнань житлового будинку АДРЕСА_1 відсутні.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що оригінал технічного паспорту виготовленого 16 серпня 2018 року КП Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок АДРЕСА_1 , не є доказом підтвердження наявності у ОСОБА_1 підстав прав власності на окремий цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 204,6 кв.м., житловою площею 83,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами за адресом: АДРЕСА_1 .

Отже, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про доведеність та обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,376,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Васильківської міської ради задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Васильківської міської ради Київської області про скасування спільної часткової власності - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба