П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року м. Київ

Справа № 552/3862/23-ц

Провадження: № 22-ц/824/7738/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І. В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України, третя особа: Полтавська обласна державна адміністрація, про стягнення компенсації моральної і матеріальної шкоди,

у с т а н о в и в:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 червня 2023 року через Урядовий контактний центр (Гаряча Лінія Уряду) він подав звернення за реєстраційним номером ФИ-15773268 до Прем`єр-Міністра України Шмигаля Д. А. , в якому повідомив, що він, позивач, згідно посвідчення серії 15773268 від 22 вересня 2016 року є інвалідом війни ІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Він, ОСОБА_1 взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради з 10 березня 2010 року та включений до списку як інвалід війни з 03 листопада 2016 року.Згідно з пунктом 18 частини першої ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, але станом на 20 червня 2023 року однокімнатною квартирою його, як інваліда війни, не забезпечено, грошової компенсації не надано. Наголосив, що іншим інвалідам війни надається грошова компенсація у розмірі 1 257 217, 69 грн, а відтак наявне порушення вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю щодо нього. Тому вимагав провести перевірку по факту порушення його прав, як інваліда війни, з притягненням винних осіб до відповідальності та надання йому копій матеріалів перевірок. Окремо у своєму зверненні вимагав нарахувати та сплатити грошову компенсацію у розмірі 1 257 217, 69 грн, яка нараховується іншим інвалідам війни в. м. Полтаві, з урахуванням невиконання пункту 18 частини першої ст. 13, ст. 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».На вказане звернення ним було отримано відповідь від Секретаріату Кабінету Міністрів України від 21 червня 2023 року за вих. N Ф-8291/16-23/2, в якій повідомлено, що його електронне звернення (N ФИ-15773268 від 20 червня 2023 року), що надійшло до Кабінету Міністрів України, надіслано Полтавській облдержадміністрації 21 червня 2023 року за N Ф-8291/16-23/1 відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» для розгляду і надання відповіді. У подальшому Полтавською обласною військовою адміністрацією відповіддю від 06 липня 2023 року за вих. N Ф-05-12/1574в повідомлено, що правові підстави для призначення йому грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідністю внаслідок війни, за Державною програмою відсутні. За викладених обставин, просив суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь суму відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1 257 217грн, враховуючи статтю 6 і 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 000 000 грн, завданої йому як інваліду війни на підставі пункту 18 частини першої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ним було вірно визначено суб`єктний склад учасників справи та пред`явлено позов до Держави Україна. Суд першої інстанції не взяв до уваги визначених ним обставин, а його висновки суперечать сталій практиці Європейського суду з прав людини. Так, Полтавською обласною військовою адміністрацією повідомлено, що правові підстави для призначення йому компенсації за належні для отримання жилі приміщення відсутні. В той же час, вказане твердження суперечить п.18 ч.1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Протягом семи років з дня взяття на квартирний облік його не було забезпечено квартирою. Відмічав, що іншим інвалідам війни надається грошова компенсація на придбання квартир, а відмова в її наданні зумовила матеріальні збитки, які підтверджені відповідним розрахунком. Моральна шкода завдана у зв`язку із порушенням вимог законодавства щодо гарантій соціального захисту. Також просив суд розглянути справу з урахуванням практики ЄСПЛ, вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 6, с. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод та захистити його права на національному рівні з урахуванням доказів у додатках, оскільки вказана справа буде предметом розгляду ЄСПЛ.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 19 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

20 лютого 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав викладену ним в апеляційній скарзі позицію, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи, які не з`явились.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 20 червня 2023 року ОСОБА_1 через Урядовий контактний центр (Гаряча Лінія Уряду) подав офіційно, відповідне звернення реєстраційний номер ФИ-15773268 до Прем`єр Міністра України Шмигаля Д. А. , в якому повідомив, що керуючись ст. 40 Конституції України, направив листа та повідомляє, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 22 вересня 2016 року, є інвалідом війни 2-ї групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05 травня 2016 року № 78, відповідно до п. 32 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», ОСОБА_1 взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради з 10 березня 2010 року та включений до списку як інвалід війни з 03 листопада 2016 року. У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_3 вимагав провести перевірку по факту порушення його прав, як інваліда війни, з урахуванням вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю та пункту 18 частини першої ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з притягненням винних осіб до відповідальності та надання йому копій матеріалів перевірок лише на електронну скриньку fi ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окремо ОСОБА_1 вимагав нарахувати та сплатити грошову компенсацію в розмірі 1 257 217, 69 грн, яка нараховується іншим інвалідам війни в. м. Полтава, з урахуванням саме невиконання пункту 18 частини першої ст. 13, ст. 17 вказаного Закону (т. 1 а. с. 58, 59, 62).

Згідно відповіді Секретаріату Кабінету Міністрів України від 21 червня 2023 року, електронне звернення (№ ФИ-15773268 від 20 червня 2023 року), що надійшло до Кабінету Міністрів України від ОСОБА_4 , надіслано Полтавській облдержадміністрації 21 червня 2023 року за № Ф-8291/16-23/1 відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян», для розгляду і надання відповіді (т. 1 а. с. 57).

Відповіддю Полтавської обласної військової адміністрації від 06 липня 2023 року за вих. № Ф-05-12/1574в повідомлено, що правові підстави для призначення ОСОБА_1 грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення, як особі з інвалідністю внаслідок війни за Державною програмою відсутні (т. 1 а. с. 63).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів заподіяння йому матеріальної шкоди та моральної шкоди з боку Держави Україна в особі її уповноважених органів. Також суд першої інстанції відмітив, що одним із відповідачів, до яких позивачем пред`явлено позовні вимоги, є Державна казначейська служба України, яка є неналежним відповідачем у даній справі.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року

в справі № 216/3521/16-ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися

у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому, одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до частини першої ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Подібний висновок щодо застосування зазначених норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 686/10710/18, від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 25 жовтня 2021 року у справі № 686/27099/20 , від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20.

Статтею 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин

є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частини першої статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

В силу частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16 та від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 202/6457/16-ц, від 6 лютого 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19.

До подібних правових висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.

Зокрема, у пункті 44 вказаної постанови зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Така судова практика є сталою, підстав для відступу від вище сформульованих висновків Верховного Суду колегія суддів не вбачає.

Підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 вважав не забезпечення його житлом згідно ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та незаконну відмову Полтавської обласною військової адміністрації у виплаті йому, позивачу, грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення.

Отже, з урахуванням предмету позову та його підстав, належним відповідачем у даній справі є держава в особі Полтавської обласної адміністрації, яку позивач залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Проте, у цій справі позовні вимоги заявлені лише та безпосередньо до Держави України, яка не може бути відповідачем у справі без визначення відповідного органу державної влади, посадові особи якої допустили порушення закону, а також Державної казначейської служби України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач -це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі.

Як убачається із матеріалів справи, позивачем таке клопотання у суді першої інстанції не заявлялось.

Більш того, позивач наполягав на задоволенні позовних вимог саме з тих підстав, які зазначені ним у позові, та до тих державних органів, які визначені ним як відповідачі. Вказане підтверджується поданими ним заявами про розгляд справи без його участі з дублюванням правової позиції, викладеної в позовній заяві, як до суду першої інстанції від 06 вересня 2023 року (т. 1 а.с. 1-76, 92-162, 168-239), так і до суду апеляційної інстанції від 20 лютого 2024 року.

Вказане має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки, розглянувши справу без залучення до участі у справі в якості відповідача органу, дії якого, за твердженням позивача, призвели до завдання йому шкоди, суд першої інстанції позбавлений можливості встановити усі фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення справи.

Вищенаведене узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та від 29 вересня 2021 року у справі № 623/2585/19.

Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та, відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом не передбачено.

Так, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, у суду першої інстанції були відсутні підстави входити в обговорення питання щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог.

Відповідно, відсутні правові підстави входити в обговорення вказаного питання і у суду апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги щодо доведеності позовних вимог та наявності підстав для задоволення позову не можуть бути взяті колегією суддів до уваги.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, однак помилився щодо мотивів такої відмови. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з двох взаємовиключних підстав, а саме недоведеність позовних вимог та їх пред`явлення до неналежного відповідача.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 січня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 березня 2024 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура