ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2916/24 Справа № 629/4448/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2023 року по цивільній справі за позовом першого заступника керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року перший заступник керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Лозівської міської ради Харківської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків (т. 1 а.с. 2-11) та в подальшому подав заяву про збільшення позовних вимог та зміну підстав позову (т. 2 а.с. 4-9), в обґрунтування якого посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі складу, літера «Л», загальною площею 509,8 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; комплексу нежитлових будівель, який складається з нежитлової будівлі підстанції, літ. «Ж», площею 27,8 кв.м., нежитлової будівлі контори літ. «З-2», площею 669,0 кв.м. та нежитлової будівлі прохідної літ. «К», площею 148,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нерухоме майно належить йому на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області від 14.12.2012 року та зареєстрованих 27.12.2012 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

15.02.2013 року рішенням Лозівської міської ради Харківської області відповідачу по справі було надано згоду на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 , які в подальшому будуть надані в оренду для будівництва і обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

Крім цього, відповідно до листа ТОВ «Горизонт-проект» від 21.09.2018 року №322 за замовленням ОСОБА_1 у 2013 році були виконані кадастрові зйомки земельних ділянок, розроблені проекти землеустрою, складені акти погодження меж земельних ділянок та передані Замовнику для погодження з сусідніми землекористувачами. Також в даному листі зазначена площа земельних ділянок, загальна площа яких складає 0,3746 га.

У зв`язку з чим, 04.12.2018 року Комісією про визначення збитків Лозівської міської ради складено відповідний акт, яким визначено збитки у розмірі 3% нормативної грошової оцінки у розмірі 63 463 гривні 23 копійки, нанесені відповідачем по справі в результаті використання земельної ділянки без оформлення документів.

На день подання позову відповідач по справі проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки не розробив, а тому використовує земельну ділянку без правових підстав.

На підставі викладеного та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь Лозівської міської ради Харківської області збитки у розмірі 63 463 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2023 року позовні вимоги Лозівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Лозівської міської ради Харківської області до ОСОБА_1 про стягнення збитків, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Лозівської міської ради Харківської області збитки у розмірі 63 463 (шістдесят три тисячі чотириста шістдесят три) гривні 23 копійки (т. 3 а.с. 215-221).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу (т. 3 а.с. 225-231), посилаючись на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Лозівська окружна прокуратура скористалась своїм правом та подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (т. 4 а.с. 1-5).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі складу, літера «Л», загальною площею 509,8 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; комплексу нежитлових будівель, який складається з нежитлової будівлі підстанції, літ. «Ж», площею 27,8 кв.м, нежитлової будівлі контори літ. «З-2», площею 669,0 кв.м та нежитлової будівлі прохідної літ. «К», площею 148,2 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нерухоме майно належить йому на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області від 14.12.2012 року та зареєстрованих 27.12.2012 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 13, 14, 15, 16).

Рішенням Лозівської міської ради Харківської області №855 від 15.02.2013 року, припинено СП «Лозівська торгівельно-виробнича міжрайбаза» право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , загальною площею 4,4220 га, у зв`язку з продажем нерухомого майна (т. 1, а.с. 146).

Рішенням Лозівської міської ради Харківської області №855 від 15.02.2013 року, ОСОБА_1 надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка буде надана в оренду для будівництва і обслуговування будівель ринкової інфраструктури по АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 148).

Однак, рішення щодо затвердження проекту землеустрою та надання у користування спірної земельної ділянки Лозівської міської ради Харківської області не приймалися.

Задовольняючи позовні вимоги першого заступника керівника Лозівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Лозівської міської ради Харківської області суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

У частині першій статті 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням статті 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

При цьому правовідносин, які виникли між сторонами безпосередньо у цій справі, щодо виникнення прав у відповідача на земельну ділянку, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме стаття 120 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договорів купівлі-продажу, в якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав при придбанні нежитлових будівель.

Таким чином, необхідність встановлення сформованості земельної ділянки, як об`єкта оренди, визначення її меж, кадастрового номера, внесення інформації до Державного земельного кадастру залежить від конкретних обставин справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер.

Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з частиною першою статті 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Отже, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, для застосування положень статті 1212 ЦК України не є обов`язковим встановлення сформованості земельної ділянки.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Положення глави 83 ЦК України застосовуються, зокрема, до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (пункт 4 частини третьої статті 1212 ЦК України).

За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Якщо тлумачити приписи статті 1212 ЦК України телеологічно, тобто згідно з їхніми цілями, то до випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку).

Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19, провадження №12-12 гс 21, від 9 листопада 2021 року у справі №9051680/20, провадження №12-48 гс 21.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач, як власник нерухомого майна, яке розташовано на спірній земельній ділянці, не уклавши відповідних договорів оренди з її власником та не здійснивши державної реєстрації такого права, фактично користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Отже, предметом позову є стягнення з відповідача, як власника нерухомого майна, коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій воно розташовано.

Згідно з пунктом "в" частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Колегія суддів погоджується з тим, що єдиною формою здійснення плати за користування спірною земельною ділянкою для ОСОБА_1 , як землекористувача, могла бути орендна плата. Таким чином, розмір безпідставно збережених коштів за користування спірною земельною ділянкою має визначатися як розмір неодержаної орендної плати за землю.

Згідно з частиною другою статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 ПК України тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У пункті 289.1 статті 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Верховний Суд у постановах від 29 січня 2019 року у справі №922/536/18, від 13 жовтня 2021 року у справі №175/833/19 вказав, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку.

Таким чином, саме власник нерухомого майна зобов`язаний ініціювати процес оформлення прав на земельну ділянку, невід`ємною складовою якого є розроблення землевпорядної документації та формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав.

Крім того, відповідно до п.п.16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з п.п 269.1.2 п.269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є землекористувачі. Об`єктами оподаткування платою за землю є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні (п.п. 270.1.1 п. 270.1. ст. 270 ПК України).

Згідно з Акту обстеження земельних ділянок по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 від 22.11.2018 року встановлено, що земельні ділянки використовуються відповідачем для здійснення підприємницької діяльності, без оформлення документів на право користування земельною ділянкою та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст. 125 Земельного кодексу України (т. 2, а.с. 10).

Відповідно до листа Лозівської ОДІ ГУ ДФС у Харківській області від 15.04.2016 року за №148/20-27-12-41 вбачається, що відповідач за період з 01.01.2013 року по 31.03.2016 року за користування земельними ділянками по АДРЕСА_2 не сплачує податки (т. 1, а.с. 29-30).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єктів нерухомого майна від 01.07.2016 року, правовстановлюючі документи на право власності або користування земельними ділянками, орієнтовною площею 0,3699 га, розташованих по АДРЕСА_2 не обліковуються (т. 1, а.с. 17-18).

З вказаного вище слідує, що відповідач належним чином не оформив правовідносини щодо користування спірною земельною ділянкою. Фактично, ОСОБА_1 лише отримано рішення про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки, який не розроблено та не затверджено міською радою.

У порушення вимог чинного законодавства, відповідач фактично користується земельною ділянкою, отримує доходи від використання земельної ділянки, при цьому не сплачує жодних платежів за таке користування. Відповідними діями порушуються права міської ради, як власника земельної ділянки.

Відповідно до виготовлених ТОВ «Горизонт-проект» кадастрових планів, площа ?? АДРЕСА_1 - 0,2482 га; ?? АДРЕСА_1 - 0,1264 га. Таким чином, загальна площа земельних ділянок складає 0,3746 га.

Постійною робочою групою для здійснення контролю за використанням земель комунальної власності та додержання земельного законодавства 28.11.2018 року проведено обстеження земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час обстеження встановлено, що земельні ділянки використовуються для ведення підприємницької діяльності.

У зв`язку з чим, 04.12.2018 року комісією по визначенню збитків Лозівської міської ради складено відповідний акт, яким визначено збитки у розмірі 3% нормативної грошової оцінки, що складає 63 463,23 грн, нанесені в результаті використання ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,3746 га без оформлення документів (т. 2, а.с. 16).

Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради №896 від 13.12.2018 року затверджено акт від 04.12.2018 року про визначення збитків в сумі 63 463,23 грн (т. 2, а.с. 18).

Зазначені розрахунки відповідачем не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив розмір земельної ділянки, якою фактично користувався відповідач у 2016 році, а також щодо відсутності в матеріалах справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки колегія суддів не бере до уваги оскільки вони спростовуються встановленими обставинами справи та письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

Доводи щодо відсутності будь-якого обгрунтування вартості збитків колегія суддів відхиляє оскільки вони наведені в протоколах комісії по визначенню збитків від 16.05.2013 року та від 03.03.2016 року, а також в акті від 04.12.2018 року, який затверджений рішенням рішенням №896 від 13.12.2018 року, які є чинними.

Розрахунки наведені в апеляційній скарзі колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони зроблені з розрахунку площі 0,13548, тобто площі під об`єктами нерухомого майна, разом з тим, під час розгляду справи було встановлено, що площа земельної ділянки яка використовується відповідачем складає 0,3746 га.

Доводи скарги щодо відсутності в рішенні №855 від 15.02.2013 року строку на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки не стосується відносин, які виникли між сторонами так як положення порушення п. 5.1 Порядку на який посилається апелянт стосуються випадків прийняття міською радою рішень про надання та поновлення договору оренди земельної ділянки.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна