Номер провадження: 22-ц/813/1112/24
Справа № 522/3648/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю.Б.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційні скарги Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області та ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеська обласна прокуратура про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду,

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути на його користь шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 1 000 000 гривень компенсації моральної шкоди, а також стягнути витрати за надання юридичної допомоги адвокатом у розмірі 500 000 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що органами досудового розслідування ОСОБА_1 був обвинувачений у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 27 ч.2, 366 ч.2 КК України (згідно зміненого обвинувачення від 08 квітня 2015 року).

Вироком Суворовського районного суду від 11 червня 2015 року, залишеним у силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року, по справі №523/13875/13-К ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

У зв`язку з незаконним обвинуваченням органами досудового розслідування позивачу спричинена моральна шкода, яка підлягає компенсації з боку Держави України в особі Державної казначейської служби України.

Зокрема, позивач зазначає, що він перебував під слідством та судом з 12 грудня 2012 року дати початку досудового розслідування по 22 червня 2017 року дати постановлення ухвали судом касаційної інстанції, тобто, 55 місяців та 5 днів.

Розмір спричиненої позивачу моральної шкоди виходячи з вимог ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», становить у сумі 259 765,00 гривень.

При цьому, посилаючись на висновок експертів № 21-1286 від 30 листопада 2021 року, позивач оцінює розмір спричиненої йому моральної шкоди в сумі 1 000 000,00 гривень.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 189 549,73 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що загальний строк перебування позивача під слідством і судом складає 40 місяців та 4 дні та відраховується від 26 квітня 2012 року дати повідомлення ОСОБА_1 про підозру, закінчується - 30 серпня 2016 року в день ухвали апеляційного суду Одеської області по справі №523/13875/13-К та набранням законної сили вироку про визнання ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд посилався на положення ст.133,134,141 ЦПК України та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 № 755/9215/15-ц.

Не погодившись з таким рішенням, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що належним відповідачем по справі №522/3648/20 мала бути Одеська обласна прокуратура (Прокуратура Одеської області), як орган, який на думку позивача, завдав йому шкоди, а не Казначейство.

Також помилковими є висновки суду першої інстанції в частині визначення списання коштів на користь ОСОБА_1 з єдиного казначейського рахунку.

Одеська обласна прокуратура, як орган, діями якого, на думку позивача, йому заподіяно шкоду, самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня, тому будь-які виплати, зокрема завдана моральна та матеріальна шкода, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для даних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань.

За доводами скаржника, оскаржуване рішення у частині завдання позивачу діями органу досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди є необґрунтованим.

Окремо, скаржник зауважив про ненадання позивачем доказів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу.

Не погодившись рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2022 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення моральної шкоди та стягнути із Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000 грн, посилаючись на те, що стягуючи на його користь моральну шкоду лише у мінімальному гарантованому розмірі, суд першої інстанції не надав оцінки, як доказу моральних страждань відповідача, експертному висновку.

Учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явилися, із заявами чи клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталися, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника Одеської обласної прокуратури - Елісашвілі О.М. за доводами апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних (надалі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Згідно зі статтею 23 ЦК України право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) зазначила, що статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом п`ятим статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" не передбачено.

Схожий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідні правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17, Верховного Суду у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17, від 18 грудня 2019 року у справі №199/8734/17, від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі №757/6203/21-ц.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 (адміністративне провадження №К/9901/59673/18) Велика Палата зазначила, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №344/15323/16-ц (провадження №61-4862св22).

В рішенні ЄСПЛ від 28.05.85 у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі", зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року по справі № 201/10234/20,суд виснував, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження.

Відтак суд визначає розмір моральної шкоди самостійно, виходячи із внутрішнього переконання на підставі оцінки наявних в матеріалах справи доказів і обставин справи, а також систематичності незаконних дій відповідача, кожний випадок яких позивач був змушений оскаржувати в судовому порядку, що потребувало від нього додаткових зусиль.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016 від 18 грудня 2012 року, 26 квітня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2013 року по справі № 521/6979/13-к, до ОСОБА_1 у якості підозрюваного по вказаному кримінальному провадженню застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, з забороною підозрюваному залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 в період з 21 години по 06 годин.

Згідно вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року по справі № 523/13875/13-к, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. ст. 27 ч.2, 366 ч.2 КК України та виправдано його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, а також скасовано відносно нього міру запобіжного заходу.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року по справі № 11-кп/785/107/016 вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року по справі № 523/13875/13-к, відповідно до якого ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. ст. 27 ч.2, 366 ч.2 КК України та виправдано його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, залишено без змін. Ухвала набула чинності 30 серпня 2016 року.

Відповідно до ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 30 серпня 2016 року щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишено без змін.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено, безпідставне втручання в його особисте життя в період з 26 квітня 2012 року по 30 серпня 2016 року, що є підставою для відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, а отже погоджуючись із висновком суду першої інстанції, відхиляє посилання ГУ ДКСУ, про необґрунтованість висновку суду про завдання позивачу діями органу досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ГУ ДКСУ про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду є безпідставними, оскільки Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку постановлення судом виправдувального вироку (пункт 1 частини першої статті 2 вказаного Закону). Тобто за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Строк перебування позивача під слідством і судом, який складає 40 місяців та 4 дні та виконаний судом першої інстанції, з урахуванням положень частин другої, третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», розрахунок мінімального гарантованого законом розміру відшкодування моральної шкоди, який становить 189 549,73 грн, скаржниками не оскаржуються.

При цьому, виходячи з конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості та з врахуванням мінімальної заробітної плати, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 .

Так, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди лише у вказаному вище мінімальному розмірі, однак, колегія суддів вважає, що судом не було враховано, що позивач тривалий час перебував у стані постійного дискомфорту, невизначеності протягом перебування під слідством та судом та був змушений відстоювати свої права, відмовлятись від життєвих планів, відстоювати справедливість, що призвело до порушення звичного укладу його життя та позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди, навіть якщо вони не потягли наслідків у вигляді погіршення здоров`я (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду від 24 березня 2020 року №818/607/17 (пункти 31-32)).

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому певним орієнтиром у визначенні розміру відшкодування моральної шкоди за порушення конвенційного права можуть бути рішення ЄСПЛ у відповідних справах.

В якості обґрунтування доказів дійсного спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 надав суду висновок експертів № 21-1286 від 30 листопада 2021 року зі змісту якого, зокрема, убачається, що ситуація пов`язана з незаконним притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності органами влади та управління є психотравмувальною для підекспертного та призвела до негативних змін його життя. В результаті дій заподіювачів шкоди, був порушений його психологічний стан, ймовірно зруйнована професійна діяльність. Моральні страждання ОСОБА_1 , які йому були завдані знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з обставинами, що досліджуються за матеріалами цивільної справи.

Досліджувана ситуація, що виникла внаслідок впливу певних обставин -притягнення до кримінальної відповідальності, безпідставне обвинувачення і незаконне позбавлення волі (домашній арешт з обмеженням пересування підекспертного строком на два місяці), тривалий у часі процес доказування власної невинуватості є психотравмувальною для ОСОБА_1 та призвела до негативної зміни психологічного стану підекспертного на період часу про який йде мова. ОСОБА_4 час складання висновку продовжує негативно переживати наслідки подій та має зміни в емоційному стані, які можуть впливати на його соціальне функціонування як особистості.

Враховуючи позицію ОСОБА_1 стосовно розміру відшкодування його моральних страждань, обставини справи, практику відшкодування у подібних випадках та особливості конкретного випадку, експерти дійшли висновку, що попередній грошовий еквівалент моральних страждань, орієнтовно становить 1 000 000 гривень.

Наведений висновок експерта колегія суддів, відповідно до положень ст. 110 ЦПК України, оцінює у сукупності з іншими доказами у справі.

Так, колегія суддів, встановивши обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість його моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, і виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що внаслідок порушення звичайних життєвих зв`язків позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася в тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану.

Дійсно, заявлений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн є надмірним і не відповідає засадам розумності та справедливості, проте, виходячи із обставин цієї справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу душевних, психічних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 , з огляду на засади розумності, справедливості та співмірності та з врахуванням мінімальної заробітної плати, враховуючи відповідну практику ЄСПЛ, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 необхідно визначити у сумі 300 000 грн.

Стосовно доводів ГУ ДКСУ про те, що позивач не залучив до участі у справі як відповідача орган державної влади, внаслідок неправомірних дій якого, йому завдано моральної шкоди, залучивши лише Державну казначейську службу України, колегія суддів звертає увагу на таке.

За частиною другою статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву "Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад", у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу.

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18, від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 15 лютого 2022 року у справі №910/6175/19, від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі №2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі №905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21.

З огляду на вказане помилковим є розмежування судами першої та апеляційної інстанцій відповідальності держави як боржника у деліктних правовідносинах і відповідальності органу державної влади, який у відносинах із позивачем міг спричинити завдання останньому шкоди. Органи державної влади, зокрема Державної казначейської служби України, є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18, від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі №2-3887/2009, від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17, від 21 червня 2023 року у справі №905/1907/21, від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21.

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справах №923/199/21 та №922/1830/19, від 14 грудня 2022 року у справі №2-3887/2009, від 12 липня 2023 року у справі №757/31372/18-ц, від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є саме держава як учасник цивільних відносин. При цьому вона бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, бо Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Верховний Суд бере до уваги те, що Державна казначейська служба України не є тим органом, діяннями якого позивачеві завдано моральної шкоди. Проте ця служба не є відповідачем у справі. Відповідачем є Держава Україна. Тому звернення ОСОБА_1 з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України не спростовує належності відповідача Держави України у спірних правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №522/2493/18 та від 24 січня 2024 року № 495/10543/21.

Водночас, колегія суддів погоджується із апеляційною скаргою ГУ ДКСУ стосовно доводів щодо недоведеності заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, залишення судом першої інстанції такої обставини поза увагою та, як наслідок, безпідставне стягнення таких витрат на користь позивача.

Так, частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте, з матеріалів справи убачається, що протягом розгляду справи судом першої інстанції позивачем, у порушення вимог ст.ст.76-81 ЦПК України, не було надано суду жодного доказу розміру понесених ним витрат. Колегія суддів приймає до уваги долучену до позовної заяви угоду про надання правової допомоги №35 від 24 лютого 2020 року (т.1 а.с. 32), однак зауважує, що такою розмір гонорару адвоката не урегульовано, а п.5 Угоди визначає, що його розмір встановлюється додатковою угодою, яка позивачем суду надана не була.

Враховуючи викладене, колегія суддів виснує про помилковість висновку суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на надання юридичної допомоги адвокатом у розмірі 10 000 грн, та вважає за необхідне скасувати оскаржуване рішення у цій частині, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення були відсутні підстави для стягнення на користь позивача витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Також колегія суддів вважає слушними зауваження ГУ ДКСУ щодо помилковості зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення про стягнення моральної шкоди з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, водночас, відхиляючи посилання скаржника на необхідність стягнення завданої позивачу моральної шкоди безпосередньо з рахунків Одеської обласної прокуратури, та звертає увагу на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21).

Так, у вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди необхідно змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, з 189 549,73 грн до 300 000 грн, яку стягнути на користь ОСОБА_1 з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.п.1,3,4 ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційні скарги Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 14 грудня 2022 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду змінити, збільшивши її розмір з 189 549,73 грн до 300 000 грн, яку стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В частині стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат за надання професійної правничої допомоги у розмірі 10 000 грн, рішення суду скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні таких вимог ОСОБА_1 .

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова