ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 березня 2024 року

м. Харків

справа № 643/15196/21

провадження № 22-ц/818/688/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державний реєстратор Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павло Геннадійович,

треті особи - ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірина Юріївна, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка Павла Геннадійовича, треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірина Юріївна, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсними договорів, скасування державної реєстрації за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 15 листопада 2023 року, під головуванням судді Довготько Т.М.,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка Павла Геннадійовича, треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірина Юріївна, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсними договорів, скасування державної реєстрації, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просила: скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 25,6 кв.м, житловою площею 11,3 кв.м. за ОСОБА_3 , яку здійснив Державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко П.Г. 19.06.2018 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 липня 2018 року 1/2 частини житлового будинку літ. «А-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ємець І.О.; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 липня 2018 року 1/2 частини житлового будинку літ. «А-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Лавіндою Н.О.; визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 15 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценка Павла Геннадійовича, треті особи: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець Іван Олександрович, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірина Юріївна, Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання недійсними договорів, скасування державної реєстрації залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що судом не здійснено всебічного і повного з`ясування обставин справи. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_6 . Після її смерті відкрилася спадщина - житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з тим, що позивачка проживала та була зареєстрована разом із спадкодавцем, інших спадкоємців після її смерті не було, ОСОБА_1 довгий час не зверталась до нотаріальної контори за ориманням свідоцтва про право на спадщину. 15.09.2016 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Глущенко І.Ю. із заявою про відкриття спадкової справи. У травні 2021 року нотаріусом Логіновій Н.В. було повідомлено, що наразі житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 за договорами купівлі-продажу від 11.07.2018 року, є власністю ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позивачка звернулася із заявою до правоохоронних органів, 02.06.2021 року Органом досудового розслідування ХРУП №2 ГУНП в Харківській області були внесені дані в ЄРДР за №0001228 по факту скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Вважає, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 в розмірах 1961 року є спадковою масою, яка залишилася після смерті матері позивачки - ОСОБА_6 , та ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею, тому має право на отримання спадщини в порядку спадкування за законом. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позовних вимог, чим порушено право позивачки на користування та розпорядження належним їй майном.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідно до Рішення № 181 виконкому Сталінської райради депутатів трудящих від 23 серпня 1957 року ОСОБА_8 була відведена земельна ділянка під індивідуальне будівництво будинку у АДРЕСА_2 . 13 листопада 1957 гору вона уклала з виконкомом Сталінської райради депутатів трудящих договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки за вказаною адресою для будівництва будинку житловою площею 36,06 кв.м. з кількістю кімнат - 3 та кухні. Відповідно до поверхового плану на 29.11.1960 року були побудовані приміщення житлові: кімната житлова - 11,30 кв.м. та кухня житлова - 6,10 кв.м., разом: житловою площею 17,40 кв.м. та сені без зазначення площі. Відповідно до Технічного паспорту на 1961 рік будинок був побудований, а саме: житловий будинок - житлова площа: 25,6 кв.м., допоміжні (підсобні) приміщення - 23,3 кв.м., разом: 48,9 кв.м.; шиферна прибудова та погріб, домоволодіння також облаштовано огорожею. 21 січня 1962 року у зв`язку з укладенням шлюбу ОСОБА_8 змінила своє прізвище на ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу народилася вона - ОСОБА_10 . 23 жовтня 1983 року у зв`язку з укладанням шлюбу вона змінила прізвище на ОСОБА_11 . ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати ОСОБА_6 померла. Після її смерті залишилась спадщина - житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з тим, що вона проживала та була зареєстрована разом з спадкодавцем, інших спадкоємців після її смерті не було, вона довгий час не зверталась до нотаріальної контори за свідоцтвом про право на спадщину. 15.09.2016 року вона звернулася до приватного нотаріуса ХМНО Глущенко І.Ю. із заявою про відкриття спадкової справи, але довгий час спадковою справою не займалася. У травні 2021 року, коли вона зібралася оформити право на спадщину після смерті матері, вона була повідомлена, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 за двома договорами купівлі-продажу, які належать ОСОБА_2 . Договори були посвідчені приватними нотаріусами ХМНО Ємець І.О. та ОСОБА_12 . У зв`язку з чим вона була вимушена звернутися із заявою до правоохоронних органів. 02.06.2021 року Органом досудового розслідування ХРУП №2 ГУНП в Харківській області були внесені дані в ЄРДР за №0001228 по факту скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Оскільки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 в розмірах 1961 року є спадковою масою, яка залишилася після смерті її матері - ОСОБА_6 , та вона є єдиною спадкоємицею, тому має право на отримання спадщини в порядку спадкування за законом. Державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко П.Г. 19.06.2018 року зареєстрував право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 25,6 кв.м, житловою площею 11,3 кв.м, за ОСОБА_3 на підставі довідки, яка видана 12.06.2018 року ФОП ОСОБА_13 та технічним паспортом, виданим 12.06.2018 року тим же ФОП ОСОБА_13 . Вважає, що у ОСОБА_3 не було документів з переліку, передбаченому ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто ця реєстрація була здійснена незаконно, підлягає скасуванню. Крім того, 11.07.2018 року приватний нотаріус Ємець І.О. посвідчив договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Також 11.07.2018 року приватний нотаріус Лавінда Н.О. посвідчила договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Вважає, що обидва договори є недійсними і такими, що підлягають скасуванню, тому що права ОСОБА_3 на спірний будинок є похідними з недійсної реєстрації його права власності на цей будинок, яка була виконана на підставі здійснення реєстрації, яка підлягає скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту, а саме, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації, який не зможе призвести до відновлення її порушених прав на спірний будинок, відчужений за оспорюваними договорами. Крім того відомостей про звернення позивачки для вирішення питання про видачу їй нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину до суду не надано, матеріали справи відповідних доказів також не містять. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за наявності умов для оформлення спадкових прав нотаріусом і відсутності відмови останнього у вчиненні відповідної нотаріальної дії, зокрема, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно є передчасним. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до Рішення № 181 виконкому Сталінської райради депутатів трудящих від 23 серпня 1957 року ОСОБА_8 була відведена земельна ділянка під індивідуальне будівництво будинку у АДРЕСА_2 .

13 листопада 1957 року ОСОБА_8 уклала з виконкомом Сталінської райради депутатів трудящих договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва будинку житловою площею 36,06 кв.м. з кількістю кімнат - 3 та кухні.

Відповідно до поверхового плану на 29.09.1960 року були побудовані приміщення житлові: кімната житлова - 11,30 кв.м. та кухня житлова - 6,10 кв.м., разом: житловою площею 17,40 кв.м. та сіни без зазначення площі.

З Технічного паспорту вбачається, що будинок побудований у 1961 році, житлова площа: 25,6 кв.м., допоміжні (підсобні) приміщення - 23,3 кв.м., разом: 48,9 кв.м.; шиферна прибудова та погріб, домоволодіння також облаштовано огорожею.

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що 21 січня 1962 року у зв`язку з укладенням шлюбу ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_9 .

Відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_14 , є: ОСОБА_15 та ОСОБА_6 .

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що 23 жовтня 1983 року у зв`язку з укладанням шлюбу ОСОБА_14 змінила прізвище на " ОСОБА_11 ".

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Після її смерті відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

З копій документів спадкової справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 15.09.2016 року звернулась до приватного нотаріуса ХМНО Глущенко І.Ю. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_6 шляхом постійного проживання із спадкодавцем. В матеріалах даної спадкової справи відсутні будь-які інші заяви від спадкоємців.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 11.07.2018 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 25.6 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м., державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко П.Г. зареєстрований 19.06.2018 року за ОСОБА_3 . Підстава виникнення права власності: довідка видана 12.06.2018 року ФОП ОСОБА_13 , технічний паспорт виданий 12.06.2018 року ФОП ОСОБА_13 .

ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 11.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. за р.№3599, продав 1/2 частку у праві власності на житловий будинок літ. «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 25.6 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м.- ОСОБА_2 .

11.07.2018 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за р.№2606, продав 1/2 частку у праві власності на житловий будинок літ. «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 25.6 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м.- ОСОБА_2 .

З листа ХРУП №2 ГУНП в Харківській області вбачається, що з 02.06.2021 року проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001228 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України за фактом незаконного заволодіння будинком АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала померлій ОСОБА_6 . Заявник ОСОБА_1 .

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно норм ч.3 ст. 10 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Відповідно до даних інформаційної довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради від 03.11.2021 року №7876/04-12/21, вбачається, що інвентаризаційна справа на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , у відділі збереження технічної документації КП «БТІ» відсутня.

Як вбачається з повідомлення Солоницівської селищної ради Виконавчого комітету Харківського району Харківської області від 24.07.2023 року № 02-22/3042, витребувані ухвалою документи, а саме: копії матеріалів реєстраційної справи щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 (номер запису про право власності 26708874, дата державної реєстрації 19.06.2018 року) яка була оформлена Державним реєстратором КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області Луценко Павлом Геннадійовичем, Солоницівська селищна рада надати не має можливості, оскільки вони передані до Архівного відділу Харківської районної державної (військової) адміністрації.

Відповідно до повідомлення Архівного відділу Харківської районної державної адміністрації Харківської області від 31.08.2023 року №06-30/23 КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Харківської області документи до сектору архівної роботи у м. Дергачі Архівного відділу Харківської районної державної адміністрації для постійного зберігання, не передавались.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставі, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення»(на час виникнення правовідносин, втратив чинність).

Враховуючи вищевикладене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягали проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Оскільки земельна ділянка, на якій розташовано спірне домоволодіння, на законних підставах перебувала у користуванні померлої ОСОБА_6 , спірний будинок був зведений останньою, тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що дане домоволодіння є власністю ОСОБА_6 , як такий, що побудований нею.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що проведення державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 .о. було безпідставними. Даних про набуття ним права власності на вказане нерухоме майно матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14 364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_16

Свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно будинок за адресую: АДРЕСА_2 нею отримане не було.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статей 328, 329 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилась з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Судовим розглядом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташовано спірне домоволодіння, на законних підставах перебувала у користуванні померлої ОСОБА_6 та спірний будинок був зведений останньою, отже ОСОБА_6 є власником, спірного домоволодіння.

ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_16 .

Особа, щодо якої відсутні докази про набуття нею права власності на спірне домоволодіння - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 11.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. за р.№3599, продав 1/2 частку житлового будинку літ. «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 25.6 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м.- ОСОБА_2 .

11.07.2018 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за р.№2606, продав 1/2 частку житлового будинку літ. «А-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 25.6 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м.- ОСОБА_2

Встановивши, що ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок на підставі договорів купівлі продажу від 11.07.2018 року, тобто за вказаним договором, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що право позивачки підлягає захисту шляхом пред`явлення позову про витребуваня спірного житлового будинку від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

В цьому випадку задоволення позовних вимог про витребування спірного житлового будинку із незаконного володіння ОСОБА_2 є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 та від 14 червня 2021 року у справі № 359/5719/17.

Оскільки у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 461/3554/21.

Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, а саме, визнання недійсним договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації, який не призведе до відновлення порушених прав на спірний будинок, відчужений за оспорюваними договорами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як апеляційні скарги залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 15 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 25 березня 2024 року.