Справа № 932/3887/23
Провадження № 2/932/1134/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Овчиннікової О.С.,

при секретарі Кирилішиній В.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа державний нотаріус Другою Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г., про встановлення факту прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа державний нотаріус Другою Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г., про встановлення факту прийняття спадщини. На обгрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16.12.1996 року, інші 2/3 частини квартири належали його матері ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 20.02.2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 2/3 частин зазначеної квартири. Оскільки він проживав разом з матір`ю в зазначеній квартирі, то прийняв спадщину після її смерті. Однак постановою від 23.02.2022 року державний нотаріус своєю постановою відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини квартири, оскільки пропущений строк звернення з заявою про прийняття спадщини та відсутня реєстрації за цією адресою. Оскільки він мешкав разом з матір`ю з травня 2018 року, то вважав, що прийняв спадщину належним чином. Тому просить суд визнати його таким, що прийняв спадщину за адресою: АДРЕСА_1 після померлої його матері ОСОБА_3 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 25.04.2023 року було відкрито загальне позовне провадження у зазначеній цивільній справі.

03.11.2023 року відповідачем подано письмовий відзив на позов, в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити з огляду на те, що позивач обрав невірний спосіб захисту прав, що суперечить вимогам ст.ст. 15.16 ЦК України, оскільки позивач повинен був звернутися з заявою про визначення йому додаткового строку на прийняття спадщини на підставі ст. 1272 ЦК України. Позивач не обгрунтував в позовній заяві , чим саме порушено , не визнано або оспорено його право на володіння спірним майном саме Дніпровською міською радою. Оскільки позивачем неправильно обраний спосіб захисту його права , це є підставою для відмови в задоволенні позову. Окрім того, відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може звернутися до суду з позовом про визнання права власності, виходячи з чого право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою , а також у разі втрати ним документу , що посвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту , що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали , на їхньому задоволенні наполягали.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та місце судового розгляду, надав клопотання про судовий розгляд за його відсутності, просив урахувати позицію, висловлену у відзиві.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду, надала клопотання про судовий розгляд за її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на таке:

Згідно з ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод чи інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до вимог ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ч.1ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть № 939 виконаний Шевченківським у місті Дніпрі ВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Дніпро).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина за законом у вигляді 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.02.2013 року, посвідченого завідуючою Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 1/3 частини та на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1996 року - 1/3 частини квартири.

Позивач ОСОБА_1 , як дитина спадкодавця, у першу чергу має право на спадкування за законом.

Родинні відносини між померлою ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 підтверджується: копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 від 16.11.1967, де в графі мати записана мовою оригіналу ОСОБА_5 .

З постанови державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. від 23.02.2022 року судом встановлено, що нотаріусом відмовлено , оскільки з представлених документів не вбачається , що він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому не вважається таким, що прийняв спадщину, то того ж , пропустив строк звернення з заявою про прийняття спадщини, який сплинув 15.11.2021 року.

З копіі паспортна позивача судом встановлено, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3

Доказів щодо реєстрації та проживання спадкоємця ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали цивільної справи не містять.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,ь видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013).

Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.

У п. 23 вищевказаної Постанови вказано, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

За змістом пунктів 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року№296/5, в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до ст. 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

При цьому, відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини ч.3 ст. 1268ЦКУкраїни підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 633/344/16-ц.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем при зверненні до суду обрано неправильний спосіб захисту свого цивільного права.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс 18), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

В контексті наведеного вище, позовні вимоги щодо визнання позивача таким, що прийняв спадщину після померлої матері не підлягають задоволенню з огляду на неправильно обраний спосіб захисту , оскільки спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини , а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати, в порядку ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12,13, 141, 263, 265, 274 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г., про встановлення факту прийняття спадщини відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 20 березня 2024 року.

Суддя О.С. Овчиннікова