Апеляційне провадження №22-ц/824/1303/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач у липні 2023 року звернувся до суду з позовом до відповідача про зменшення розміру аліментів, які він сплачує, до 1/22 частини усіх видів заробітку (доходу) до закінчення ОСОБА_3 навчання, починаючи з 16 вересня 2020 року, проте не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 23 лютого 2002 року позивач з відповідачем уклали шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . 31 січня 2017 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб розірвано.

У 2018 році відповідач надала до ВДВС Святошинського району м. Києва виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від доходів, отриманого у 2006 році.

З 4 листопада 2013 року позивач офіційно був працевлаштований у ПП «Трансоіл груп» водієм, працював на даному підприємстві до 11 травня 2022 року.

З листопада 2020 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі частини від доходу до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення двадцятитрьохрічного віку. З січня 2023 року на користь відповідача на утримання сина нараховано аліменти у розмірі 34 092,34 грн.

У зв`язку з викладеним просив суд зменшити розмір аліментів на утримання сина до 1/22 частини від його доходів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 13 листопада 2023 року позивач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повному обсязі.

18 грудня 2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

27 лютого 2024 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні 29.02.2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Корінна Н.М. надала письмові пояснення.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів зміни його матеріального стану, які б унеможливлювали сплату аліментів у раніше визначеному судом розмірі. Також матеріали справи не містять доказів відсутності у позивача доходів для сплати аліментів у визначеному розмірі, з огляду на витрати, які він несе, розмір яких також не був належно підтверджений.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із доводами суду першої інстанції.

По своїй суті позиція апелянта, яку він поклав в основу апеляційної скарги, в переважній більшості співпадає з доводами та їх обґрунтуваннями, висловленими ним в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу на те, що правова конструкція для зміни встановлених судом аліментів відповідно до ст.. 192 СК України вимагає необхідність доведення наявності обставин щодо зміни матеріального стану, стану здоров`я, інших обставин в порівнянні з тим станом, який існував на час первісного присудження таких аліментів судом.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на вищевказані правові норми, позивач, звертаючись до суду в рамках даної справи, мав не тільки заявити, але і довести наявність змін у своєму матеріальному стані, чого належним чином зроблено не було. Представлені апелянтом до суду докази не можуть вважатися належними доказами існування такої зміни. Крім того, переважна більшість доводів апелянта з цього приводу спростовуються доказами, наданими відповідачем. Насамперед, це стосується посилання на витрати щодо матеріального забезпечення проходження військової служби позивача.

Не були належним чином доведені і твердження щодо істотної зміни стану здоров`я позивача. Надана до суду довідка про проходження лікування позивача посвідчує лише факт перебування позивача на медичному обліку, а факт лікування у клініці з 02.02.2024 року по даний час, однак жодним чином не посвідчує ні ступінь втрати працездатності, ні тривалість та вартість необхідного йому лікування, як і інших обставин, які надають можливість для зміни розміру присуджених аліментів. За таких умов вказані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Іншим доводом апелянта були твердження щодо відсутності у сина ОСОБА_3 необхідності отримання таких аліментів, оскільки той є повнолітнім, працездатним, відтак може самостійно заробляти гроші. Дані твердження з точки зору апеляційного суду взагалі не можуть бути підставою для заявлення позовних вимог даного характеру, оскільки наявність підставдля стягнення аліментів, необхідність у повнолітньої дитини сторін в їх отриманні, як і можливість самостійно забезпечити свої потреби вже була встановлена судом при ухваленні рішення про стягнення аліментів.

Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням вищенаведеного, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько