Справа № 462/8208/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2024 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Петришак С.Б.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа Сьома львівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 11.11.2021 року звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , в якій просить визнати недійсним заповіту ОСОБА_6 , посвідченого 23.08.2018 року державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної конториКриловецькою В.Є., зареєстрований в реєстрі за №4-292.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6 , у зв`язку з чим відкрилась спадщина. 18.08.2021 року вона звернулася до Сьомої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, де від нотаріуса дізналася про те, що мати у 2018 році склала заповіт, згідно якого заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 її рідній сестрі ОСОБА_5 . Зазначила, що це вже другий заповіт, який був складений за життя її матері, оскільки перший заповіт було складено 04.06.2004 року, відповідно до якого мати заповіла їй та її сестрі усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося. З 2009 року вона постійно проживала із матір`ю, піклувалася про неї та матеріально забезпечувала її. Натомість ОСОБА_5 не брала участі у догляді за матір`ю та не забезпечувала її матеріально, хоча мала таку можливість, оскільки працювала за кордоном. З 2009 року вона постійно проживала із матір?ю, опікувалася нею, оплачувала житлово-комунальні послуги та здійснювала ремонт у квартирі. На момент складання оспорюваного заповіту її матері виповнилося 86 років. Після перенесеного інсульту, обширного інфаркту та мікроінфаркту ОСОБА_6 майже не виходила з дому, часто хворіла, а також погано бачила через хворобу очей катаракту.Вважає, що через похилий вік, хворобливий стан, а також вживання великої кількості медичних препаратів мати не могла на час вчинення заповіту усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, її волевиявлення не могло бути вільним і відповідати внутрішній волі. За таких обставин переконана, що оскаржуваний заповіт не відповідає вимогам щодо дійсності правочинів, а тому є незаконним і має бути визнаний недійсним.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 06.12.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 10.02.2022 року, представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Гриценко С.І. зазначає, що хоча ОСОБА_5 протягом тривалого часу проживає за кордоном, проте контакт із матір`ю у неї не переривався, вона часто з нею спілкувалася по телефону, мала близькі та довірливі відносини. Крім того, один-два рази на рік відповідач приїжджала до матері, а також домовлялася про доставку ліків та продуктів, як з Іспанії, так і з України. Вказує, що ОСОБА_6 за життя мала досить високу пенсію, а тому відмовлялася від грошової допомоги відповідача, мотивуючи це тим, що вона сама дає собі раду. Під час посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_5 була за межами України, проте у жовтні 2018 року вона приїжджала до матері, і не зауважувала в неї такого стану, який описує позивач в позовній заяві. ОСОБА_6 дійсно мала проблеми із серцем, тиском та нирками, але вона старалася вчасно лікуватися та лягати на лікування у лікарню. Зазначив, що ОСОБА_6 жалілася відповідачу на брак нормального спілкування із ОСОБА_1 , її образливі висловлювання в сторону матері та ОСОБА_5

29.04.2022 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 27.05.2022 року під час розгляду справи по суті позивач та її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Гриценко С.І. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві.

Третя особа Сьома львівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, не забезпечила явку у судове засідання свого уповноваженого представника, натомість 30.03.2022 року подала заяву про розгляд справи за відсутності такого.

Заслухавши пояснення позивача, її представник, представника представника та показання свідків, перевіривши доводи сторін, дослідивши докази та з?ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була матір?ю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_5 (а.с.6, 64).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, про що Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зроблено актовий запис №734 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 12.05.2011 року (а.с.5).

До дня смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала разом зі своєю донькою ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, зокрема, на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 , залишила заповіт, який посвідчений 23.08.2018 року державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Криловецькою В.Є. і зареєстрований в реєстрі за №4-292, з якого вбачається, що вона заповіла все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті, в тому числі належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.59).

Як вбачається з наданої нотаріальною конторою копії спадкової справи №299/2021, заведеної після смерті ОСОБА_6 (а.с.52-75), 18.08.2021 року із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася ОСОБА_1 (а.с.53). Крім того, 30.08.2021 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_5 (а.с.74).

Позивач звернулася з даним позовом, посилаючись на те, що вказаний заповіт укладено з порушенням вимог закону, за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_6 на вчинення цього правочину, оскільки мати через похилий вік і хвороби не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Верховного Суду від 24.01.2024 року у справі №693/1314/19 (провадження №61-4348св23), 27.02.2023 року у справі №334/5171/13-ц (провадження №61-8309св22), від 22.09.2022 року у справі №462/4875/17 (провадження №61-5403св22).

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 року в справі №522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).

Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (частина друга, третя статті 1254 ЦК України).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1267 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України цієї правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд у постанові від 11.11.2019 року в справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зробив висновок, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02.11.2020 року у справі №326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22.12.2021 року у справі №350/792/20 (провадження № 61-10051св21).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 06.09.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Ісакін М.С., призначеносудово-психіатричну експертизу (посмертно), проте вказана експертиза проведена не була з підстав несплати за її проведення позивачем.

В судовому засіданні доводи позивача підтвердила свідок ОСОБА_7 , яка пояснила, що вона з 2016 року являться головою ЖБК «Гай». ОСОБА_6 кожних 6 місяців зверталася до неї, щоб отримати довідку про склад сім?ї та акти про фактичне проживання осіб у квартирі АДРЕСА_1 . Вказані акти та довідку вона приносила ОСОБА_6 додому, оскільки така за станом здоров?я не могла сама виходити з дому. Також повідомила, що ОСОБА_6 мала катаракту очей, тому часто її не впізнавала.

Однак такі твердження позивача та свідчення свідка ОСОБА_7 спростовуються матеріалами справи та показаннями інших свідків.

Так, з показань свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 встановлено, що вони приблизно з 2017 року часто спілкувались із ОСОБА_6 , допомагали їй у побуті. 2-3 рази на місяць вони заїжджали до ОСОБА_6 , привозили їй посилки від доньки ОСОБА_10 , а також продукти із села (сир, молоко, яблука), за які вона завжди їм повертала кошти. Незважаючи на свій похилий вік ОСОБА_6 була досить самостійною жінкою. Кожних 6 місяців, вона сама їздила в газову службу, щоб оформити субсидії, ходила в поліклініку, а також в банк, щоб отримати пенсію. Коли ОСОБА_6 з інфарктом лежала у лікарні, то вони до неї приходили в гості. Зазначили, що ОСОБА_6 до дня смерті була цілком свідома, адекватно сприймала реальність та жодних ознак психічних розладів чи нездатності усвідомлювати значення своїх дій у неї не було.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що кілька останніх років вона часто спілкувалася із ОСОБА_6 , а також бачилася з нею в поліклініці та під час оформлення субсидій. ОСОБА_6 ходила в церкву та капличку, а також приходила до неї в гості, оскільки вони жили по сусідству. ОСОБА_6 просила, щоб вона зберігала у неї її папку з документами, і лише рік перед смертю забрала вказану папку. Вказала, що ОСОБА_6 на свій похилий вік була цілком свідома та адекватно сприймала реальність.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що вона із ОСОБА_6 була знайома протягом 37 років з якою час від часу спілкувалася. Зазначила, що її донька ОСОБА_10 щороку висилала ОСОБА_6 на день народження подарунки. Кілька років тому зустріла ОСОБА_6 на вулиці та в приміщенні АТ «ПриватБанк», яка жалілася їй на свій стан здоров?я.

Розповідаючи про загальний стан ОСОБА_6 в період безпосередньо на час укладення заповіту, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зазначали, що ОСОБА_6 , незважаючи на свій вік, була «адекватною», «всіх впізнавала», зрозуміло виражала свої думки, мала хорошу пам`ять.

Як вбачається з медичних документів епікризу, виписок з історії хвороби та виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, ОСОБА_6 в 2017 році перенесла інфаркт міокарда, в 2014 році гіпертонічну хворобу в поєднанні з після інфарктним кардіосклерозом, хворіла на хронічний пієлонефрит, катаракту та глаукому обох очей і проходила лікування у зв`язку з серцево-судинними захворюваннями (а.с.23-29).

Інших медичних документів чи об`єктивних даних, які б вказували на перебування на обліку, звернення до лікаря чи лікування ОСОБА_6 у зв`язку з психічним станом здоров`я або хоча б породжували сумніви щодо його незадовільного психічного стану до, після і на час складання оспорюваного заповіту суду представлено не було.Твердження позивача, що ОСОБА_6 , вживаючи велику кількість ліків, не могла керувати своїми діями при укладанні заповіту, не знаходять свого підтвердження.

Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені судом обставини і оцінивши досліджені докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 , посвідченого 23.08.2018 року державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної конториКриловецькою В.Є., зареєстрований в реєстрі за №4-292, є безпідставними, не ґрунтуються на законі, а відтак в задоволенні таких слід відмовити.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908 грн. відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.3, 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 та посвідченого 23.08.2018 року держаним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-292, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , 1963 року народження, РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_5 , 1965 року народження, РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

третя особа Сьома львівська державна нотаріальна контора, , місцезнаходження: м.Львів, вул.Городоцька, 299.

Повний текст рішення складено 08.03.2024 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний