Справа № 127/4881/23
Провадження № 22-ц/801/165/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 рокуСправа № 127/4881/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання: Литвина С. С.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) Бат-Ердене Одонічмег,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Воробйова В. В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ спільного майна подружжя. Зазначала, що з 09.01.2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , 06.04.2010 року ними, за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , та частини підвалу під сарай. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 . Також, зазначає, що від шлюбу у них народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вони вели спільне господарство, вона займалась вихованням та доглядом за дитиною поки чоловік працював за кордоном, підробляла тим, що надавала послуги репетиторства, адже має освіту «Вчителля математики старших класів». Усі покупки та витрати вони з колишнім чоловіком робили разом. Згодом їх стосунки погіршилися та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2020 року шлюб між ними розірвано. Вона з 12.03.2013 року і по теперішній час зареєстрована у спірній квартирі, але на даний час не проживає, оскільки ОСОБА_1 змусив її залишити квартиру, ключі від квартири у позивачки відсутні. На даний час вона тимчасово проживає у знайомих. Іншого житла в неї не має і відповідач не має наміру виділяти її частку із спільного майна. Просила суд визнати право спільної сумісної власності за нею та відповідачем ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв. м. та частини підвалу під сарай площею 3,0 кв. м. В порядку поділу спільного майна подружжя позивач просить поділити спірну квартиру, виділивши у власність ОСОБА_2 1/2 частку спірної квартири та частини підвалу під сарай та виділивши у власність ОСОБА_1 1/2 частку спірної квартири та частини підвалу під сарай.

06 липня 2023 року в ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву про визнання майна особистою приватною власністю. Зазначивши, що для визначення статусу майна (спільна сумісна власність чи особиста приватна власність), слід, окрім іншого, встановити джерело походження коштів та час їх набуття, за рахунок яких було придбано майно, що є предметом спору. Стверджує що зазначені вище об`єкти нерухомого майна хоча і були придбані в період його перебування у шлюбі, проте кошти, які було ним витрачено на придбання цього майна, були зароблені ним самостійно, не в результаті спільної праці з Бат-Ердене Одончімег, в дошлюбний період і в достатній кількості. Він з 2007 року працював у фінській компанії Honkarakenne Oiy на посаді супервайзера будівельних майданчиків, робота якого здійснювалась на будівельних об`єктах всього світу. З кінця 2006 року по 2008 рік включно він був відряджений до Азербайджану де отримував заробітну плату в іноземній валюті та відповідно до банківських виписок, заробітна плата йому зараховувалася на валютний рахунок ПриватБанк та загальна сума отриманої заробітної плати за період з липня 2007 року по грудень 2008 року становила 40120,62 Євро. Крім того, у цей же період він мав додатковий заробіток, який отримував на підставі угоди про Азербайджанські замовлення від 27.12.2006 року, укладеної з Компанією RCC-партнер Оу, про що свідчать касові чеки про отримання коштів за період 2007 року по 2008 рік. Зазначає, що загальна сума коштів отриманих ОСОБА_1 в період 2007- 2008 роки в якості комісійних становить 82 340,20 Евро. Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру, та в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 34 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м., та частини підвалу під сарай площею 3,0 кв.м. Поділено трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м., яка в цілому складається з: коридорів 39-1, 39-2; санвузла 39-3 (вбиральня 39-3, ванна 39-4); кухні 39-4 (39-8); кімнат 39-5, 39-6, 39-7, житловою площею 36,2 кв.м.; частини підвалу під сарай, площею 3,0 кв.м. Виділено у власність Бат-Ердене Одончімег 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м., яка в цілому складається з: коридорів 39-1, 39-2; санвузла 39-3 (вбиральня 39-3, ванна 39-4); кухні 39-4 (39-8); кімнат 39-5, 39-6, 39-7, житловою площею 36,2 кв.м.; частини підвалу під сарай, площею 3,0 кв.м. Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м., яка в цілому складається з: коридорів 39-1, 39-2; санвузла 39-3 (вбиральня 39-3, ванна 39-4); кухні 39-4 (39-8); кімнат 39-5, 39-6, 39-7, житловою площею 36,2 кв.м.; частини підвалу під сарай, площею 3,0 кв.м. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, у справі ухвалити нове рішення про відмову задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про спірна квартири та частина підвалу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Безпідставно відхилив надані ним докази про його доходи до шлюбу та придбання спірних квартири за особисті. Не врахував правових позицій Великої палати Верховного суду у постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17 та Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №359/441/20.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою та просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи первісний позов і відмовляючи в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не спростував презумпції спільного сумісної власності на спірну квартиру та частині підвального приміщення та дійшов висновку, що це майно підлягає поділу в натурі з виділенням кожній зі сторін майна.

Однак, колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.01.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №20.

Від шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом встановлено, що 06.04.2010 року, під час перебування у шлюбі сторін, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому державним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В., було придбано у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м., та частини підвалу під сарай площею 3,0 кв.м. Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.01.2023 року, право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 24.04.2010 року (а.с. 15).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 20, 21).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об?єкту права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч.3ст.372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) суд дійшов висновку, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до змісту ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до змісту ст. ст. 77-80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На спростування презумпції спільної сумісної власності та підтвердження вимог зустрічного позову ОСОБА_1 надав суду він з 2007 року та станом на 01.01.2008 року працював у фінській компанії Honkarakenne Oiy на посаді супервайзера будівельних майданчиків, робота якого здійснювалась на будівельних об`єктах всього світу. З кінця 2006 року по 2008 рік включно ОСОБА_1 компаніє був відряджений до Азербайджану. Зазначає, що він отримував заробітну плату в іноземній валюті та відповідно до банківських виписок, заробітна плата йому зараховувалася на валютний рахунок відкритий у ПриватБанку та загальна сума отриманої заробітної плати за період з липня 2007 року по грудень 2008 року становила 40120,62 Євро. Крім того, у нього в цей же період був і додатковий заробіток, який він отримував на підставі угоди про азербайджанські замовлення від 27.12.2006 року, укладеної з Компанією RCC-партнер Оу, з якою він співпрацював, про що свідчать касові чеки про отримання коштів за період 2007 року по 2008 рік. Отже, загальна сума коштів отриманих ОСОБА_1 в період 2007- 2008 роки в якості комісійних становила 82340,20 Евро (а.с. 82-131), що на думку позивача є підтвердженням факту придбання 06.04.2010 року спірної квартири, виключно за власні заощадження.

Разом з тим, із наданих ОСОБА_1 рахунків та квитанцій до угоди про азербайджанські замовлення від 21.12.2006 року вбачається, що отримувачем коштів у них зазначено ОСОБА_5 (Т. 1 а.с. 85-115). Як вбачається з виписки АТ «Приватбанк» про рух коштів по банківському рахунку ОСОБА_1 за період з 17 липня 2007 року, на його рахунок кошти як надходили, так і витрачались (здійснювались розрахунки, придбання товарів, зняття готівки) Станом на 29 грудня 2008 року баланс рахунку становив 0,00 (Т. 1. а.с. 129)

З банківської виписки по банківському рахунку ОСОБА_1 за період з 03 січня 2008 року по 01 вересня 2008 року також прослідковується як надходження, так витрата коштів і на кінець цього періоду баланс рахунку становив 3717,54 EUR.

Аналіз наданих доказів не надає беззаперечних підстав вважати, що на час придбання квартири у ОСОБА_1 були власні заощадження у розмірі її вартості, тобто, не надає підстав дійти послідовного і однозначного висновку про те, що джерелом її придбання були виключно власні особисті кошти ОСОБА_1 . Він не довів належними, допустимими та достатніми доказами наявності у нього закумульованих коштів у зазначеному ним розмірі для придбання спірної квартири.

Більше того, відповідно до п. 1 ст. 9 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (п. 3 ст. 13 Декрету) валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов`язковому декларуванню у Нацбанку України, який встановлює порядок і терміни декларування. Фінансовий контроль за валютними операціями, що провадяться резидентами і нерезидентами, здійснює також центральний податковий орган України

ОСОБА_1 не надав доказів належного оформлення та офіційного знаходження на території України валютних цінностей у нього у зазначеному ним розмірі. Не довів, що вказані грошові кошти були використані на території України, як засіб оплати спірної квартири, як і не надано суду доказів того, за яку суму коштів було придбано спірне майно.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про придбання квартири ОСОБА_1 лише за власні кошти, не заслуговують на увагу.

Також апеляційний суд враховує і те, що ОСОБА_2 своєю працею (ведення домашнього господарства, догляд за дитиною) приймала участь у набутті спільного майна.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом правових позицій Великої палати Верховного суду, викладених у постанові від 21.11.2018 у справі №372/504/17 та Верховного Суду у постанові від 18.01.2023 у справі №359/441/20 також є безпідставними. Вказані постанови не є релеватними, так як прийняті за інших фактичних обставин цих справ, де стороною було спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно наданими беззаперечними доказами.

Отже, висновок суду першої інстанції про необхідність визнання права спільної сумісної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на спірну квартиру, є правильним.

Разом з тим, в частині поділу майна суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права.

Частинами 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Отже висновок суду першої інстанції про виділення частки спірної квартири та частини підвального приміщення є помилковим.

Бат- ОСОБА_6 у позові не порушувала питання про поділ в натурі (виділ) нерухомого майна та таких вимог не заявляла.

Суд першої інстанції не врахував, що у разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині поділу майна подружжя шляхом виділення у власність його частини підлягає зміні у резолютивній частині і вказане майно підлягає поділу шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на ідеальну частку спірного майна, без реального виділення у власність його частини.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині поділу майна подружжя не призвело до збільшення чи зменшення розміру задоволених позовних вимог, судові витрати за подання апеляційної скарги слід залишити за ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року, в частині поділу майна подружжя змінити.

Абзаци 3, 4, 5, резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції:

«Поділити спільне сумісне майно подружжя квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,3 кв.м., та частину підвалу під сарай, площею 3,0 кв.м., визнавши за право власності на ідеальну частку вказаного майна за ОСОБА_2 і визнавши право власності на ідеальну частку цього майна за ОСОБА_1 ».

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало