ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року

Справа № 695/3685/17
Провадження № 22-ц/821/56/24
категорія: 304010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретаря Мунтян К. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича на рішення Золотоніського міськрайонного суду від 30 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, приватний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Перевертун Олександр Юрійович, про визнання права власності та витребування майна та за позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Перевертуна Олександра Юрійовича, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловська Ганна Олегівна, про визнання недійсними правочинів, у складі: головуючого судді Середи Л. В., повний текст рішення складено 08 вересня 2023 року,>

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Павловської Г. О., приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Перевертуна О. Ю., про визнання права власності та витребування майна.

Свої вимоги мотивувала тим, що в неї з ОСОБА_3 були гарні особисті стосунки, у них народилися спільні діти, а саме: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2010 році за кошти ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки № 4887, № 4891 від 09.08.2010 та договору купівлі-продажу житлового будинку № 4884 від 09.08.2010 ОСОБА_6 (батьком позивача), який діяв як представник за довіреністю від імені ОСОБА_1 , було придбано земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0002, загальною площею 0,4828 га; земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0033 загальною площею 0,1016 га; житловий будинок загальною площею 54.7 кв. м, які розташовані по АДРЕСА_1 .

У подальшому земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0002, загальною площею 0,4828 га було розділено на дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :16:001:0501, загальною площею 0,2328 га та земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0508, загальною площею 0,25 га.

У 2012 році на придбаних земельних ділянках, за кошти позивача, які отримані в тому числі в позику від ОСОБА_9 , під керівництвом батька позивача ОСОБА_6 розпочалося будівництво нового житлового будинку загальною площею 243,6 кв. м, житловою 95,6 кв. м.

При цьому, як придбання земельних ділянок і житлового будинку, так і фінансування вказаного будівництва здійснювалось виключно за рахунок особистих коштів позивача, які остання отримала в тому числі від ОСОБА_9

ОСОБА_3 в свою чергу фінансової участі у будівництві не приймав, з огляду на відсутність у нього протягом тривалого часу доходів достатніх для прийняття участі у купівлі земельних ділянок, будинка та будівництва нового будинка.

Після завершення будівництва ОСОБА_3 здійснив за собою реєстрацію права власності на вказане майно та в подальшому на підставі договору дарування відчужив житловий будинок та зазначені вище земельні ділянки без будь-якого погодження такого відчуження із позивачем.

Так, 11 грудня 2015 року на підставі договорів дарування, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діонісьєвою А. Е., за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :16:001:0501, загальною площею 0,2328 га, земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0033 загальною площею 0.1016 га та земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0508, загальною площею 0,25 га, а також за нею зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 243,6 кв. м, житловою площею 95,6 кв. м, який розташовано по АДРЕСА_1 .

У подальшому, 10.10.2017 на підставі договорів купівлі-продажу майна, що були укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на вказані вище земельні ділянки та житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 .

14.10.2017 тим же приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., на підставі договорів купівлі-продажу майна, що були укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за якими за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вказані вище земельні ділянки та житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 .

Вважає, що ОСОБА_3 безпідставно та неправомірно здійснив реєстрацію права власності на зазначене вище майно та в подальшому, за власним розсудом, без будь-якого погодження із позивачем, відчужив вказане майно на користь третіх осіб, чим порушив майнові права позивача.

Посилаючись положення ст. 328, 330, 387, 388 та 392 ЦК України просить визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане нерухоме майно та витребувати його від добросовісного набувача ОСОБА_2 на свою користь.

Судові витрати покласти на відповідача.

У березні 2018 ОСОБА_4 подала до суду позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору про визнання недійсними правочинів, який, з урахуванням усіх уточнень та доповнень, мотивований тим, що їй на підставі договорів дарування від 11.12.2015 на праві власності належали житловий будинок загальною площею 243,6 кв. м, який розташовано по АДРЕСА_1 , земельна ділянка, загальною площею 0,2500 га з кадастровим номером :11:002:0508, земельна ділянка, загальною площею 0,2328 га з кадастровим номером :16:001:0501 та земельна ділянка, загальною площею 0,1016 га, з кадастровим номером :11:002:0033.

Зазначає, що ОСОБА_1 , намагаючись оспорити право власності ОСОБА_4 на вказане майно, 17 листопада 2016 року звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діонісьєва А. Е., про визнання вказаних вище договорів дарування недійсними, справа № 695/3204/16-ц. Ухвалою суду від 21.12.2017 провадження було закрито у зв`язку із відмовою від позову.

У ході розгляду даної справи Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області від 17.11.2016 було забезпечено позовні вимоги, а саме накладено арешт та заборонено відчуження земельних ділянок з кадастровими № № :11:002:0508 та :11:002:0033, а також житлового будинку загальною площею 243,6 кв. м, який розташовано по АДРЕСА_1 .

Не зважаючи на наявність даного арешту, встановленого ухвалою суду у справі № 695/3204/16-ц, 10.10.2017 нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначене вище обтяження, та зареєстровано договори купівлі-продажу вказаних вище трьох земельних ділянок та житлового будинку, які нібито укладені між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 з відповідною реєстрацією права власності за ОСОБА_10 зазначеного нерухомого майна.

Вважає, що вказані правочини є нікчемними, адже вони вчинені під час дії арешту вказаного майна, сама вона не була в приміщені нотаріуса, не оформлювала вказані договори, свого волевиявлення на відчуження вказаного майна не виявляла. На підтвердження вказаних доводів свідчить той факт, що оригінали правовстановлюючих документів на будинок і земельні ділянки знаходяться у неї, а згідно висновків експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи вказані договори купівлі-продажу підписані від її імені іншою особою.

14.10.2017, в період дії ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 695/3204/16-ц про арешт майна, нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. проведена перереєстрація вказаного вище майна за ОСОБА_2 , на підставі договорів купівлі-продажу, що були укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

На думку ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_2 не були реальними покупцями спірного майна.

Також 12.03.2018 відбулись електронні торги, за результатами проведення яких було складено протокол № 320975, згідно якого переможцем вказаних торгів виявився ОСОБА_6 , батько ОСОБА_1

31.05.2018 приватний нотаріус Золотоніського районного нотаріального округу Перевертуном О. Ю. видано свідоцтво про придбання зазначеного вище нерухомого майна з прилюдних торгів.

Таким чином ОСОБА_6 не є добросовісним набувачем майна ОСОБА_4 , оскільки достеменно знав, що остання продаж вказаного майна не здійснювала, перереєстрація такого майна здійснювалася в супереч її волі, в період дії ухвали про арешт майна, його дочка ОСОБА_1 оспорює право власності ОСОБА_4 на вказане майно в судовому порядку.

Просить визнати недійсними вказані договори купівлі-продажу земельних ділянок та житлового будинку, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнати недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів на ім`я ОСОБА_6 та скасувати записи про право власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_6 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 :

житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, площею 243,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, загальною площею 0,250 га, кадастровий № :11:002:0508, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, загальною площею 0,2328 га, кадастровий № :16:001:0501, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, загальною площею 0,1016 га, кадастровий № :11:002:0033, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Судові витрати покласти на відповідачів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду від 30 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 задоволено частково.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, площею 243,6 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, загальною площею 0,2500 га, кадастровий № :11:002:0508, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, загальною площею 0,2328 га, кадастровий № :16:001:0501, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційни, що розташована за адресою АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку, загальною площею 0,1016 га, кадастровий № :11:002:0033, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду в частині позову ОСОБА_1 мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання судом факту порушення її прав чи інтересів з боку відповідачів, враховуючи положення ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, обраного позивачем на власний розсуд способу захисту та пред`явлення позовних вимог до особи, яка не є власником спірного майна.

Щодо позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 , то суд дійшов висновку, що вимога ОСОБА_4 про визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу, які укладені між нею та ОСОБА_5 не є належним способом захисту прав, оскільки ці договори та договори купівлі-продажу, які укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є нікчемними в силу закону.

Суд дійшов висновку, що оскільки спірне майно вибуло з власності ОСОБА_4 незаконно, поза її волею, вказане майно підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 .

Суд також погоджується з доводами представника ОСОБА_4 , що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_1 , був допитаний в рамках кримінального провадження № 0001229, був обізнаний про наявність арештів на спірне майно, та не дивлячись на вказане придбав спірне майно з прилюдних торгів не проявивши навіть розумної обачності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Осипенко В. Ю., вважаючи, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкового рішення, оскаржив його в апеляційному порядку та просив суд скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду від 30 серпня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності та витребування майна задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом, як одна сім`я, вели спільне господарство, спільно відпочивали, мали спільний побут та двох спільних дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що земельні ділянки придбані, а будинок збудовано за кошти, які ОСОБА_1 отримала в позику від ОСОБА_9 .

Вважає, що ОСОБА_3 безпідставно та неправомірно здійснив реєстрацію прав власності на зазначене майно та в подальшому, на власним розсудом, без будь-якого погодження із нею відчужив вказане майно на користь третіх осіб, чим порушив її майнові права.

Звертає увагу суду, що арешт спірного майна, в рамках кримінального провадження, про який був обізнаний ОСОБА_6 був скасований ухвалою слідчого судді 01.03.2018, а торги відбулися 12.03.2018, тому можливо зробити висновок, що судом першої інстанції було витребувано майно у добросовісного набувача ОСОБА_6 .

Стосовно експертиз повідомляє суд, що дані експертизи не можуть бути належним доказом, з тих підстав, що вони були зроблені з копій технічних документів. ОСОБА_4 , в рамках даної справи, не заявляла клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи.

19 січня 2024 року від представника ОСОБА_4 адвоката Кантеміра В. І. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Зазначає, що доводи ОСОБА_1 відносно її позову не підтверджені жодними доказами, а висновки суду зроблені в результаті всебічної оцінки всіх поданих позивачем/скаржником доказів, що в свою чергу спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

Щодо позову ОСОБА_4 , то суд першої інстанції якісно дослідив докази, проаналізував судову практику та зробив чіткі висновки щодо незаконності вибуття із власності ОСОБА_4 та поза її волею спірного майна.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Відповідно до договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 та № 4891, які укладені 09.10.2010 між ОСОБА_11 , який діє від імені ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , який діє від імені ОСОБА_3 на користь останнього було придбано житловий будинок, загальною площею 54.7 кв. м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0002, загальною площею 0,4828; земельну ділянку кадастровий номер :11:002:0033 загальною площею 0.1016 га. Вказані договори посвідчені нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Кравченок С. В. (т.1 а.с. 13-18).

Відповідно до повідомлення про початок будівельних робіт ОСОБА_3 повідомив Черкаську обласну інспекцію ДАБК про початок виконання будівельних робіт, а саме нове будівництво житлового будинку та господарської споруди по АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером :11:002:0002 (т.1 а.с. 21-22).

За повідомленням ОСОБА_1 , земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0002, загальною площею 0,4828 га було розділено на дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :16:001:0501, загальною площею 0,2328 га та земельну ділянку з кадастровим номером :11:002:0508, загальною площею 0,25 га.

Згідно з договором дарування житлового будинку № 2481 від 11.12.2015 та договорами дарування земельної ділянки № 2488, № 2504, № 2505, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Діонісьєвою А. Е., ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 житловий будинок загальною площею 243,6 кв. м, який розташовано по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, загальною площею 0,2500 га, з кадастровим номером :11:002:0508; земельну ділянку, загальною площею 0,2328 га, з кадастровим номером :16:001:0501 та земельну ділянку, загальною площею 0,1016 га, з кадастровим номером :11:002:0033 (т.1 а.с. 42-68, т. 2 а.с. 215-247, т. 6 а.с. 39-75 ).

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2016 відкрито провадження у справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Петриченка А. І. до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діонісьєва А. Е., про визнання вказаних договорів дарування недійсними (т. 2 а.с. 248).

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2016 у справі 695/3204/16-ц, задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_13 про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт із забороною ОСОБА_4 відчуження житлового будинку, загальною площею 243,6 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 та земельних ділянок з кадастровими номерами :11:002:0508 і :11:002:0033 (т.1 а.с. 249-250).

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21.12.2017 провадження у справі № 695/3204/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Діонісьєва А. Е., про визнання вказаних договорів дарування недійсними закрито, заходи забезпечення позову згідно ухвали суду від 17.11.2016 скасовано (т. 2 а.с. 255).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 134984697 від 20.08.2018, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. 10.10.2017 скасовано обтяження, на підставі ухвали суду від 02.10.2017 б/н.

Відповідно до повідомлення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18.10.2017, ухвала про скасування заходів забезпечення позову від 02.10.2017 у справі № 695/3204/16-ц судом не виносилася.

10.10.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. 10.10.2017 за № 1036, за яким ОСОБА_5 набув права власності на житловий будинок загальною площею 243,6 кв. м, який розташовано по АДРЕСА_1 .

Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15, номер запису про право власності 227606666.

10.10.2017, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договори купівлі-продажу земельних ділянок за № 1039, № 1042, № 1045, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., за якими земельні ділянки, а саме земельна ділянка, загальною площею 0,2500 га з кадастровим № :11:002:0508; земельна ділянка, загальною площею 0,2328 га з кадастровим № :16:001:0501 та земельна ділянка, загальною площею 0,1016га, з кадастровим № :11:002:0033 належать ОСОБА_5 , реєстраційні номера об`єктів нерухомого майна 15, 15, 15, номер запису про право власності 22760856, 22760984, 22761077.

14.10.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладені договори купівлі-продажу житлового будинку, по АДРЕСА_1 за № 1077 та купівлі-продажу земельної ділянки за № 1080, № 1083, № 1086, за якими земельні ділянки, а саме земельна ділянка, загальною площею 0,2500 га. з кадастровим № :11:002:0508; земельна ділянка, загальною площею 0,2328 га з кадастровим № :16:001:0501 та земельна ділянка, загальною площею 0,1016 га, з кадастровим № :11:002:0033 належать ОСОБА_2 . Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. (т. 6 а.с. 193-204).

12.10.2017 до Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області звернулася ОСОБА_4 про те, що невідома особа підробила договори купівлі-продажу на житловий будинок, площею 243.6 кв. м, що розташований за адресою АДРЕСА_1 та на земельні ділянки, загальною площею 0,2500 га, площею 0,2328 га та площею 0,1016 га. По даному факту відкрито кримінальне провадження № 0001229 за ч. 1 ст. 358 КК України, в рамках якого 18.10.2017 ухвалою слідчого судді Золототіського районного суду Черкаської області від 18 жовтня 2017 року, у справі № 695/2954/17, накладено арешт на вказане майно (т.1 а.с. 150-151).

Ухвалою слідчого судді Золототіського районного суду Черкаської області від 01.03.2018 арешт на вказане майно скасовано (т. 3 а.с. 219-220).

Згідно з ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.03.2018 за заявою ОСОБА_4 в рамках розгляду цивільної справи № 695/3685/17 постановлено ухвалу про накладення арешту та заборону вчиняти будь-які дії щодо вказаного вище майна. Вказана ухвала суду скасована постановою Верховного Суду 25.10.2018 (т. 2 а.с. 251-254).

На підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_14 заборгованості в розмірі 2363506,84 грн, яке вступило в силу 19.01.2018, приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Куземченко А. С. відкрито 26.01.2018 виконавче провадження за № 55653725, в рамках якого 30.01.2018 накладено арешт на все майно ОСОБА_2 , в тому числі на спірний будинок та земельні ділянки. Обтяження знято 22.03.2018 (т. 7 а.с. 32, 97- 108).

12.03.2018 здійснено продаж вказаного вище домоволодіння та земельних ділянок через електронні торги системи «СЕТАМ», за результатами торгів складено протокол № 320975 та видано акт про проведення прилюдних торгів від 13.03.2018 (т. 7 а.с. 96, 91-92).

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта за адресою АДРЕСА_1 та земельних ділянок, кадастрові номери :11:002:0508; :16:001:0501 та :11:002:0033 належать ОСОБА_6 на підставі свідоцтв про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданих 31.05.2018 приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Перевертуном О. Ю. (т. 2 а.с. 34-41, т. 7 а.с. 199-202, т. 8 а.с. 144-148).

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2018 у справі № 695/3685/17, за заявою ОСОБА_4 , забезпечено позов щодо вказаного вище будинку та трьох земельних ділянок, а саме заборонено усім без виключення суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, окрім запису про накладення заборони та заборонено ОСОБА_6 та будь-яким третім особам відчужувати у будь-який спосіб вказаний житловий будинок та земельні ділянки. Зазначено, що вжиття заходів забезпечення позову відповідно до ухвали суду від 05.03.2018 виявилося неефективним. Вказана ухала постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17 грудня 2018 року залишена без змін, ухвалою Верховного Суду відмовлено у відкритті касаційного провадження (т. 4 а.с. 17-18, 44-52).

Відповідно до висновку експерта № 74/19 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_4 від 03.06.2019 підпис від імені ОСОБА_4 у технічний копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.101.2017, укладеного від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловською Г. О. виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 (т. 6 а.с. 76-81).

Аналогічні за змістом висновки викладені і у висновку експерта № 122/21 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_3 , який складено 11.10.2021 та відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_4 у технічних копіях договорів купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,2500 га, кадастровий № :11:002:0508, площею 0,1016 га, кадастровий № :11:002:0033, укладеного від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Павловською Г. О. виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 (т. 6 а.с. 152-168).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Щодо первісного позову ОСОБА_1

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387, 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

З викладеного вбачається, що із позовом в порядку ст. 387, ст. 388 ЦК України, може звернутись власник або законний користувач майна.

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. ст. 328, 330, 387, 388 та 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на спірне нерухоме майно та витребувати його від добросовісного набувача ОСОБА_2 на свою користь.

При цьому, посилалась на те, що за її дорученням та наданими нею коштами було придбано спірне майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 54.7 кв. м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, а саме: земельну ділянку з кадастровим № :11:002:0002, загальною площею 0,4828 га; земельну ділянку кадастровий № :11:002:0033 загальною площею 0,1016 га.

Зазначала, що земельну ділянку з кадастровим № :11:002:0002, загальною площею 0,4828 га було розділено на дві земельні ділянки, а саме земельну ділянку з кадастровим № :16:001:0501, загальною площею 0,2328 га та земельну ділянку з кадастровим № :11:002:0508, загальною площею 0,25 га.

Договори купівлі-продажу земельної ділянки № 4887 від 09.08.2010, № 4897 від 09.08.2010, договір купівлі-продажу житлового будинку № 4884 від 09.08.2010 укладені батьком позивача, ОСОБА_6 , який діяв на підставі довіреності в інтересах саме ОСОБА_3

ОСОБА_3 отримував дозволи на початок виконання будівельних робіт, здійснював реєстрацію майна, оформлював право власності на земельні ділянки, тощо.

При цьому, ОСОБА_1 не надано доказів, що вона понесла витрати на придбання вказаного майна, участі у будівництві нового будинку, витрат на придбання будівельних матеріалів чи витрати та участь у розробленні проектної документації, тощо.

Щодо наданих позивачем копій розписок про отримання позики у ОСОБА_9 слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Дослідивши надані позивачем за первісним позовом розписки, судом першої інстанції вірно встановлено, що вони не містять підпису ОСОБА_9 , в них не зазначені будь-які свідки, в підтвердження як факту укладення таких договорів, так і передачі коштів, а написання самої розписки повністю залежить від волевиявлення ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів того, що вказані в розписках грошові кошти передавались ОСОБА_3 на придбання спірного майна та будівництва будинку.

Сторони під час розгляду справи підтвердили, що у шлюбі не перебували, а в позові ОСОБА_1 наголошувала, що вона є одноосібним власником спірного майна.

Разом з тим, в апеляційній скарзі містяться доводи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом, як одна сім`я, вели спільне господарство, спільно відпочивали, мали спільний побут та двох спільних дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Проте, під як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній інстанції не надано судового рішення, яке набрало законної сили, про встановлення факту проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про встановлення правового режиму спірного майна, обсягу спільно нажитого майна, джерела його придбання, а відповідно і взаємних прав та обов`язків. Відповідні вимоги також не ставились у даному позові.

Наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільних дітей зазначених висновків не спростовують.

Крім того, позивачем не було надано будь-яких доказів того, що діти сторін були зареєстровані чи проживають по АДРЕСА_1 .

Твердження позивача, що ОСОБА_3 шляхом обману здійснив реєстрацію права власності на вказане майно за собою та неправомірність набуття такого права власності та в подальшому відчуження його на користь ОСОБА_4 , також не підтверджується жодними доказами, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

У ч. 2, ч. 4 ст. 83 ЦПК України зазначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У правовідносинах на позивача покладається обов`язок довести наявність підстав для задоволення позову, про що позивач повинен надати докази, а відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують відповідні вимоги.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/2218/17.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи, спірне майно зареєстровано за ОСОБА_6 , батьком ОСОБА_1 , а тому вимога про витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_2 також є безпідставною.

Отже, враховуючи обраний позивачем за первісним позовом спосіб захисту, заявлені позовні вимоги, наявні у справі докази та встановлені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не доведено, що вона, на час реєстрації за ОСОБА_3 права власності, мала право на спірне майно.

Щодо позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 .

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що оспорювані нею правочини є недійсними, адже вони вчинені під час дії арешту спірного майна, а вона не виражала свого волевиявлення на відчуження вказаного майна та не підписувала їх.

Предметом доказування у цій справі є факти, які підтверджують правомірність вимог про витребування власником майна з чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують: суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно; незаконність вибуття цього майна з володіння позивача ОСОБА_4 ; відсутність у відповідача юридичних підстав для збереження і володіння таким майном; наявність витребуваного майна в натурі у незаконному володінні відповідача.

Власник, з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, який підтримав Верховний Суд, зокрема у постановах: від 13 вересня 2023 року у справі № 359/3912/15-ц (провадження № 61-3901св23), від 20 вересня 2023 року у справі № 206/2421/16-ц (провадження № 61-18150св21), захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. ст. 387 та 388 ЦК України.

У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.

Така судова практика є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

Тобто за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна.

Судом встановлено, що на підставі договорів дарування № 2481 від 11.12.2015, № 2488 від 11.12.2015, № 2505 від 15.12.2015 та № 2504 від 15.12.2015, які були укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим № :16:001:0501, загальною площею 0,2328 га, земельну ділянку з кадастровим № :11:002:0033 загальною площею 0.1016 га та земельну ділянку з кадастровим № :11:002:0508, загальною площею 0,25 га, а також за нею зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 243,6 кв. м, житлова площа 95,6 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 .

10.10.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 243,6 кв. м, який розташовано по АДРЕСА_1 та договори купівлі-продажу земельних ділянок за № 1039, № 1042, № 1045. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О. 10.10.2017.

14.10.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладені договори купівлі-продажу житлового будинку, по АДРЕСА_1 за № 1077 та купівлі-продажу земельної ділянки за № 1080, № 1083, № 1086, за якими земельні ділянки, а саме земельна ділянка, загальною площею 0,2500 га з кадастровим № :11:002:0508; земельна ділянка, загальною площею 0,2328 га з кадастровим № :16:001:0501 та земельна ділянка, загальною площею 0,1016 га, з кадастровим № :11:002:0033 належать ОСОБА_2 . Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г. О.

12.03.2018 здійснено продаж вказаного вище домоволодіння та земельних ділянок через електронні торги системи «СЕТАМ», за результатами торгів складено протокол № 320975 та видано акт про проведення прилюдних торгів від 13.03.2018.

За результатами проведених торгів власником вказаного майна став ОСОБА_6 та 31.05.2018 отримав свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видані приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Перевертуном О. Ю.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2022 року у справі № 644/10317/19 (провадження № 61-15143св21) зазначено, що відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) міститься висновок про те, що «недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Частиною 2 ст. 215 ЦК України, у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (ч. 2 ст. 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку щодо застосування норм права, відповідно до яких визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (п. п. 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Судом встановлено, що ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2016 у справі 695/3204/16-ц, задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_13 про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт із забороною ОСОБА_4 відчуження житлового будинку, загальною площею 243,6 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 та земельних ділянок з кадастровими № № :11:002:0508 і :11:002:0033.

Вказані заходи забезпечення позову скасовані ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21.12.2017.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договори купівлі-продажу вказаного спірного житлового будинку та земельних ділянок, які укладалися між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 10.10.2017, в тому числі і між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 14.10.2017, укладались в період дії арешту майна та заборони його відчуження, що був застосовний на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.11.2016, як забезпечення позову у справі № 695/3204/16-ц. Вказані заходи забезпечення позову були скасовані ухвалою суду від 21.12.2017.

Оскільки існувала заборона на відчуження, ОСОБА_4 не могла вільно розпоряджатися спірним нерухомим майном, а тому не могла укладати договір купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок за яким вони перейшли у власність ОСОБА_10 .

Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 цього ж Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 11.03.2020 у справі № 404/6619/17: накладення арешту на об`єкт нерухомого майна означає, що цей об`єкт набуває правового режиму, обмеженого в цивільному обороті. В тому разі, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин може визнаватися недійсним і є таким, що порушує публічний порядок. «Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що відчуження об`єкта нерухомості під час дії арешту суду та заборони на його відчуження - є протиправним, тобто таким, що порушує публічний порядок, незалежно від того, що інформація про арешт була відсутня у відповідному державному реєстрі».

З урахуванням вище викладеного, враховуючи укладання спірних правочинів купівлі-продажу під час дії арешту та обмежень проведення будь-яких реєстраційних дій на відчужуване майно, тим більше за умови, що інформація про арешт була наявна у відповідному державному реєстрі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дані правочини є нікчемними відповідно до закону з моменту укладення, на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України та відповідно про відсутність підстав для визнання їх недійсними.

Подальше вилучення такого майна у ОСОБА_2 та його реалізація на прилюдних торгах також є безпідставною, оскільки ОСОБА_2 відповідних прав на вказане майно не набув.

Крім того, апеляційний суд враховує, що добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_1 , був допитаний в рамках кримінального провадження № 0001229, був обізнаний про наявність арештів на спірне майно, та не дивлячись на вказане придбав таке майно з прилюдних торгів не проявивши навіть розумної обачності, наведене свідчать про недобросовісність останнього.

Щодо свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) слід зазначити, що свідоцтво не є правовстановлюючим документом, а лише підтверджує вчинення сторонами дій, спрямованих на його передання у володіння покупцю та є неефективними способами захисту.

Апеляційний суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.

За таких обставин, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову про витребування спірного майна.

Посилання скаржника, що надані позивачем висновки експерта не можуть бути належним доказом, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже згідно зі ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, що і було здійснено судом першої інстанції.

Крім того, надані експертизи не були покладені в основу рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 .

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява № 4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осипенка Вадима Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко