Номер провадження: 22-ц/813/576/24
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Коновалова В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач - Одеська міська рада

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

треті особи без самосійних вимог : приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

відповідач за зустрічним позовом - Одеська міська рада

треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

відповідачі за зустрічним позовом - Одеська міська рада, ОСОБА_1

треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Калашнікової О.І., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самосійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з незаконного володіння; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про визнання добросовісним набувачем,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви та рух справи в суді першої інстанції

Одеська міська рада в жовтні 2020 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 - відумерлою, визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12.06.2017 року на ім`я ОСОБА_1 недійсним та скасувати свідоцтво, визнати право власності на квартиру за територіальною громадою в особі Одеської міської ради і витребувати квартиру з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

В обґрунтування позову зазначали, що після смерті ОСОБА_3 24.10.2016 року - власника квартири АДРЕСА_1 спадкоємці за законом і за заповітом були відсутні, тому ця спадщина є відумерлою. Оскільки рішення Київського райсуду м. Одеси від 27.04.2017 року про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 і ОСОБА_1 скасоване постановою Одеського апеляційного суду від 02.09.2020 року, підлягає скасуванню і свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12.06.2017 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення Київського райсуду м. Одеса, а право власності на спадкову квартиру належить визнати за територіальною громадою в особі Одеської міської ради. Посилаючись на положення ст.ст.388,392 ЦПК України позивач вимагає витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 спірну квартиру, яка перейшла до неї на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 13.06.2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ..

Представник ОСОБА_1 , не визнаючи позов міської ради, доводить, що ОСОБА_1 проживав однією сім`єю з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з кінця 2010 року по липень місяць 2016 року у квартирі АДРЕСА_2 , а з липня місяця 2016 року по день смерті ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 і у відповідності до положень ст.1264 ЦК України набув права на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 . У минулих судових засіданнях ОСОБА_1 пояснював, що з зими 2010 року він проживав у квартирі ОСОБА_5 - своїх дальніх родичів, тому як на той час він - ОСОБА_1 не мав де проживати, а ОСОБА_6 потребували як матеріальної допомоги так і фізичної: ОСОБА_4 за віком і станом здоров`я не виходила з квартири, мала мінімальну пенсію, а син - ОСОБА_3 не працював, мав хворі ноги. Він - ОСОБА_1 на той час займався підприємницькою діяльністю і мав матеріальну можливість утримувати себе і ОСОБА_6 . Оскільки у ОСОБА_6 були відсутні інші родичі, вони усі разом і прийняли рішення проживати разом, піклуватися та підтримувати один одного. У 2011 році в квартирі АДРЕСА_2 він замінив унітаз, крани у ванній кімнаті, придбав шафу, диван, бойлер, вікна. Коли ОСОБА_4 за станом здоров`я не змогла готувати їжу, він найняв ОСОБА_7 , яка поралась на кухні спочатку в квартирі на АДРЕСА_3 , а потім і в квартирі на АДРЕСА_4 . Дружина його знайомого - ОСОБА_8 надавала Караченцевим медичну допомогу (приносила ліки, робила уколи), її роботу він - ОСОБА_1 також оплачував. Весною 2014 року ОСОБА_3 переніс операцію. Витрати по лікуванню ОСОБА_3 оплатив він - ОСОБА_1 . Після смерті матері у грудні 2014 року ОСОБА_3 заявив, що не може і не бажає надалі проживати у квартирі АДРЕСА_2 і вони прийняли рішення про продаж цієї квартири і купівлю іншої. Він - ОСОБА_1 разом з ОСОБА_9 звертався до агенції нерухомості, вони разом обирали квартиру АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх доводів представник ОСОБА_1 посилався на такі докази: свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , копію спадкової справи до майна ОСОБА_3 , відкриту нотаріусом за його - ОСОБА_1 заявою про прийняття спадщини, квитанції, які підтверджують витрати, понесені ОСОБА_1 на поховання ОСОБА_3 , копію амбулаторної карти ОСОБА_3 і копії чеків та квитанцій на придбання ліків ( ОСОБА_3 страждав на трофічні язви правої гомілки, з 18.08.2014 року був визнаний інвалідом 2-ї групи), копії товарних чеків, рахунків-фактур на придбання будівельних матеріалів, договір на виконання робіт з заміни вікон (як стверджує представник - ОСОБА_1 виконував ремонтні роботи як в квартирі по АДРЕСА_3 , так і в спірній квартирі), акт, складений 20.06.2016 року працівниками дільниці №7 КП «ЖКС «Чорноморський» про виклик ОСОБА_1 сантехніка до спірної квартири у зв`язку з протіканням унітазу, довідку з УПФ про розмір пенсії, що отримував ОСОБА_3 (1130 грн), договір про надання банківських послуг і квитанцію про внесення 08.06.2016 року на рахунок ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 3400 дол.США , пояснення свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , які стверджували в судовому засіданні, що ОСОБА_11 проживав разом з Караченцевими однією сім`єю з 2010 року по день смерті ОСОБА_3 . В судових засіданнях представник ОСОБА_1 - адвокат Боднар М.О. просив суд прийняти до уваги, що у зв`язку з переїздом у 2016 році з квартири АДРЕСА_2 до квартири АДРЕСА_1 та виконанням ремонтних робіт у новій квартирі були втрачені ряд письмових доказів щодо проживання ОСОБА_11 і Караченцевими однією сім`єю.

Відповідач ОСОБА_2 , не визнаючи позов міської ради, стверджувала, що вона - ОСОБА_2 в установленому законом порядку набула у власність квартиру АДРЕСА_1 , тому як на момент укладання договору купівлі-продажу рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю більше 5 років ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було дійсним. Відповідач також доводить, що вимоги міськради про витребування квартири з її - ОСОБА_2 володіння з підстав, визначених ст..ст.387 і 388 ЦК України не є правомірним. ОСОБА_2 звернула увагу суду також на наступне: в квартирі вона проживає з 2017 року разом з дідом - особою похилого віку (87 років), інвалідом 1-ї групи і іншого житла вони не мають.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самосійних вимог : приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з незаконного володіння - залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем - задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 з кінця 2010 року по липень 2016 року за адресою АДРЕСА_5 , з липня місяця 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (день смерті ОСОБА_3 ) за адресою АДРЕСА_6 . В іншій частині позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про визнання добросовісним набувачем залишено без задоволення.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що надані ОСОБА_1 докази свідчать, що він - ОСОБА_1 проживав однією сім`єю з спадкодавцем ОСОБА_3 не менше 5 років до часу відкриття спадщини. Вимоги ОСОБА_1 про визнання його спадкоємцем 4 черги до майна ОСОБА_3 не містяться на положеннях ст. 1264 ЦК України, яка визначає спадкоємців 4 черги, тому в цій частині вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню. У даному випадку, спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 в установленому законом порядку прийнята спадкоємцем 4 черги, тому правові підстави визнавати спадщину після смерті ОСОБА_3 відумерлою відсутні. Окрім того, судом встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 відкривалась нотаріусом тільки за заявою ОСОБА_1 .Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Судом встановлено, що ОСОБА_3 був правомірним власником квартири АДРЕСА_1 , що на момент прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_3 і на момент відчуження ОСОБА_1 цієї квартири територіальна громада в особі Одеської міської ради не була її власником , тому як перехід права на спадщину до територіальної громади у порядку відумерлості здійснюється лише на підставі рішення суду. Оскільки заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини до 25.10.2017 року міськрада не мала правових підстав для отримання судового рішення про визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 відумерлою. Відмова первісному позивачу у задоволенні вимог про визнання спадщини відумерлою та задоволення вимог позивача за зустрічним позовом про встановлення факту спільного проживання зі спадкоємцем однією сім`єю не менше 5 років до дня відкриття спадщини є підставою для відмови Одеській міській раді у задоволенні інших вимог, які є похідними від вимоги про визнання спадщини відумерлою та для відмови позивачу за зустрічним позовом - ОСОБА_2 у задоволенні вимог про визнання її добросовісним набувачем.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач за первісним позовом звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2021 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відмерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з незаконного володіння та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Одеської міської ради задовольнити в повному обсязі.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2021 року - скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2021 року в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_1 про визнання добросовісним набувачем - залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що як під час розгляду справи N? 520/3229/17, так і під час розгляду справи N? 947/23977/20 ОСОБА_1 стверджував, що з кінця 2010 року по липень 2016 року він проживав разом з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (матір?ю ОСОБА_3 ) за адресою: АДРЕСА_5 , з липня 2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_6 . Як стверджує ОСОБА_1 у 2011 році в квартирі АДРЕСА_2 він зробив ремонт, придбав деяку побутову техніку та меблі. Дружина його знайомого - ОСОБА_8 надавала Караченцевим медичну допомогу (приносила ліки, робила уколи), її роботу ОСОБА_1 також оплачував. Весною 2014 року ОСОБА_3 прооперували. Витрати по лікуванню ОСОБА_3 оплатив відповідач, як стверджує сам ОСОБА_1 . Після смерті матері у грудні 2014 року ОСОБА_3 заявив, що не може і не бажає надалі проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 і вони прийняли рішення про продаж цієї квартири і купівлю іншої. ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 звертався до агенції нерухомості, вони разом обирали квартиру за адресою: АДРЕСА_6 .

В обґрунтування доводів ОСОБА_1 надав наступні докази: свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , копію спадкової справи до майна ОСОБА_3 , відкриту нотаріусом за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини, квитанції, які підтверджують витрати, понесені ОСОБА_1 на поховання ОСОБА_3 , копію амбулаторної карти ОСОБА_3 і копії чеків та квитанцій на придбання ліків, копії товарних чеків, рахунків-фактур на придбання будівельних матеріалів, договір на виконання робіт з заміни вікон, акт, складений 20.06.2016 року працівниками дільниці N?7 КП «ЖКС «Чорноморський» про виклик ОСОБА_1 сантехніка до спірної квартири у зв?язку з протіканням унітазу, довідку з УПФ про розмір пенсії, що отримував ОСОБА_3 , договір про надання банківських послуг і квитанцію про внесення 08.06.2016 року на рахунок ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 3400 доларів США та пояснення свідків.

Однак, Одеська міська рада вважає, що всі зазначені докази, які подані ОСОБА_1 та стали підставою для ухвалення оскаржуваного рішення суду, спростовуються наявними в матеріалах справи документами.

Вказує, що однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Оскільки спірна квартира вибула з комунальної власності (так як спадкоємців за заповітом і законом немає, тобто квартира є відумерлою спадщиною) на підставі спірного договору купівлі-продажу, який вважаємо недійсним, волі територіальної громади м. Одеси на таке вибуття не було. Установлення цього факту є достатнім для того, щоб у Одеської міської ради виникли правові підстави для витребування спірної квартири в порядку статті 388 ЦК України. Оскільки територіальна громада міста Одеси з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, а спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси поза її волею на підставі рішення суду, яке наразі скасоване, в свою чергу ОСОБА_2 придбала спірну квартиру на наступний день після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто знала або, проявивши принаймні розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону, тому територіальна громада міста Одеси зобов?язана витребувати квартиру N? АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 відповідно до положень ч. 1 ст. 1277, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Зазначали, що правовідносини, пов?язані з вибуттям нерухомого майна з власності територіальної громади міста Одеси, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає.

Одеська міська рада вважає законним витребування спірної квартири у ОСОБА_2 , право власності на яку виникло у неї на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2017 року (ціна договору 81 000, 00 грн.), (тобто наступного дня після набуття ОСОБА_1 та реєстрації за ним права власності в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно) та таким, що становить «суспільний» та «публічний» інтерес і здійснюється з додержанням «справедливого балансу», а отже відповідає трьом критеріям, які повинен оцінювати суд на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу. Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин, обставини справи, правові норми, втручання держави в право ОСОБА_2 на мирне володіння майном не суперечить критеріям правомірного втручання в це право, сформульованим в усталеній практиці ЄСПЛ. З вищевикладеного вбачається, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, допустив помилки при застосуванні норм процесуального права, неповно дослідив обставини справи, що стало наслідком ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Явка в судове засідання

Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явився ОСОБА_1 та треті особи , що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОМР та відповідача ОСОБА_2 , оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер - актовий запис про смерть №10853, вчинений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

ОСОБА_1 14 листопада 2016 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , стверджуючи, що він є спадкоємцем 4 черги, тому як з кінця 2010 року по день смерті проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю, що інші спадкоємці відсутні.

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 - день смерті ОСОБА_3 . Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 27.04.2017 року вимоги ОСОБА_1 задоволені, рішення суду набрало законної сили і 12.06.2017 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 13 червня 2017 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, за умовами якого успадковану квартиру АДРЕСА_1 продав ОСОБА_2 ..

Постановою Одеського апеляційного суду від 02.09.2020 року рішення Київського райсуду м. Одеса від 27.04.2017 року скасоване і заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю залишено без розгляду з тих підстав, що існує спір про право.

Посилаючись на положення ст. 1277 ЦК України представник Одеської міської ради вимагає ухвалити рішення, яким визнати спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 відумерлою. Представник міськради доводить, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я ОСОБА_1 є недійсним у відповідності до вимог 1301 ЦК України, а квартира підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_2 з підстав, визначених ст.ст.387 і 388 ЦК України.

Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов Одеської міськради та зустрічний позов ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, а зустрічні вимоги ОСОБА_1 суд вважає такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В обґрунтування рішення суд зазначає, що надані ОСОБА_1 докази свідчать, що він - ОСОБА_1 проживав однією сім`єю з спадкодавцем ОСОБА_3 не менше 5 років до часу відкриття спадщини.

Вимоги ОСОБА_1 про визнання його спадкоємцем 4 черги до майна ОСОБА_3 не містяться на положеннях ст.1264 ЦК України, яка визначає спадкоємців 4 черги, тому в цій частині вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

У даному випадку, спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 в установленому законом порядку прийнята спадкоємцем 4 черги, тому правові підстави визнавати спадщину після смерті ОСОБА_3 відумерлою відсутні. Окрім того, судом встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 відкривалась нотаріусом тільки за заявою ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був правомірним власником квартири АДРЕСА_1 , що на момент прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_3 і на момент відчуження ОСОБА_1 цієї квартири територіальна громада в особі Одеської міської ради не була її власником , тому як перехід права на спадщину до територіальної громади у порядку відумерлості здійснюється лише на підставі рішення суду. Оскільки заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини до 25.10.2017 року міськрада не мала правових підстав для отримання судового рішення про визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 відумерлою.

Висновок суду першої інстанції про те, що відмова первісному позивачу у задоволенні вимог про визнання спадщини відумерлою та задоволення вимог позивача за зустрічним позовом про встановлення факту спільного проживання зі спадкоємцем однією сім`єю не менше 5 років до дня відкриття спадщини є підставою для відмови Одеській міській раді у задоволенні інших вимог, які є похідними від вимоги про визнання спадщини відумерлою та для відмови позивачу за зустрічним позовом - ОСОБА_2 у задоволенні вимог про визнання її добросовісним набувачем.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком в частині позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самосійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з незаконного володіння та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, виходячи з наступного.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини перша, четверта статті 3 СК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

За змістом пункту 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Крім того, у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування доводів ОСОБА_1 надав наступні докази: свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , копію спадкової справи до майна ОСОБА_3 , відкриту нотаріусом за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини, квитанції, які підтверджують витрати, понесені ОСОБА_1 на поховання ОСОБА_3 , копію амбулаторної карти ОСОБА_3 і копії чеків та квитанцій на придбання ліків, копії товарних чеків, рахунків-фактур на придбання будівельних матеріалів, договір на виконання робіт з заміни вікон, акт, складений 20.06.2016 року працівниками дільниці N?7 КП «ЖКС «Чорноморський» про виклик ОСОБА_1 сантехніка до спірної квартири у зв?язку з протіканням унітазу, довідку з УПФ про розмір пенсії, що отримував ОСОБА_3 , договір про надання банківських послуг і квитанцію про внесення 08.06.2016 року на рахунок ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 3400 доларів США та пояснення свідків.

Однак, колегія суддів вважає, що всі зазначені докази, які подані ОСОБА_1 та стали підставою для ухвалення оскаржуваного рішення суду, спростовуються наявними в матеріалах справи документами, а саме:

Свідоцтво про смерть та квитанції про поховання не є доказами на підтвердження факту спільного проживання спадкодавця та ОСОБА_1 , а є лише актом доброї волі особи, яка здійснила таке поховання, тим паче, що такі документи видаються вже після смерті особи. Так само, як і спадкова справа не свідчить про факт проживання осіб підтверджує той однією сім?єю, а лише факт, що у ОСОБА_3 не було спадкоємців за законом чи заповітом, натомість ОСОБА_1 , вважаючи себе спадкоємцем 4 черги, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Копія амбулаторної карти ОСОБА_3 лише підтверджує той факт, що спадкодавець хворів та періодично перебував на лікування, при цьому жодного підтвердження факту спільного проживання з даних документів встановити неможливо. Квитанції на придбання ліків, як і решта доказів, не можуть за своїм змістом та суттю підтвердити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , оскільки не містять жодного зазначення про особу, яка придбала такі ліки, та лише на деяких з них вручну написано «Караченцев», при цьому особу, яка здійснила такий надпис, не встановлено.

Дружина свідка ОСОБА_8 - ОСОБА_12 працює провізором в аптеці і більшість наданих ОСОБА_1 копій квитанцій видані саме ОСОБА_12 . Відтак, дійсність та належність даного доказу викликає об`єктивний сумнів.

Як підтвердив в судових засіданнях ОСОБА_1 , він займається підприємницькою діяльністю зі встановлення метало-пластикових вікон. Відтак, докази про встановлення вікон у вищевказаних квартирах ОСОБА_3 не могли бути прийняті судом до уваги, на чому неодноразово наголошувалось представником Одеської міської ради.

Крім того, ОСОБА_1 вперше було долучено копію акту виконаних робіт зі встановлення метало-пластикових вікон за адресою: АДРЕСА_7 , однак потім відповідач зазначив, що сталась помилка і він переплутав акти, бо «їх у нього багато». Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 надає послуги зі встановлення металопластикових вікон, а тому навіть якщо ОСОБА_1 проводив роботи зі встановлення метало-пластикових вікон у даній квартирі, то це не свідчить про факт його спільного проживання зі спадкодавцем.

Довідка з Управління Пенсійного фонду про розмір пенсії, яку отримував ОСОБА_3 , як і всі вище наведені докази не підтверджують факт спільного проживання, а є лише документами, які визначають розмір виплат, що отримував спадкодавець.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 01.06.2016 року N? 19-26715 згідно з Розпорядженням органу приватизації від 01.06.2016 року N? 280074, був власником квартири АДРЕСА_2 . 08.06.2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу здійснив відчуження ОСОБА_13 , зареєстрованого в Реєстрі за N? 817, ОСОБА_3 даної квартири на користь ОСОБА_14 . Того ж дня ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіною М.О., зареєстрованого в Реєстрі за N? 822, набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до Заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП» Банк» та квитанції N? 503T017Z8S від 08.06.2016 року (а.с. 219), яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 поклав на свій рахунок 3400 доларів США, що підтверджено його особистим підписом на Заяві-анкеті. Тобто, з викладеного вбачається, що даний факт мав місце саме в період продажу квартири, та вклад на банківський рахунок було здійснено ОСОБА_3 особисто.

Відповідно до письмових пояснень свідка ОСОБА_12 , які містяться в матеріалах справи (а.с. 229), свідок зазначила, що їй відомо про те, що ОСОБА_1 на прохання ОСОБА_4 більше 5 років допомагав матеріально ОСОБА_3 , тобто більше 5 років купував та приносив продукти харчування, готував, сплачував за операції та ін. Тобто, все це свідчить лише про те, що ОСОБА_1 періодично надавав допомогу ОСОБА_3 , однак не свідчить про те, що вони проживали разом. Крім того, свідок ОСОБА_12 зазначила, що в її присутності ОСОБА_1 відкрив рахунок у відділенні АТ «ОТП» Банк» по вул. Топольовій на ім?я ОСОБА_3 і поклав йому на рахунок 3500 доларів США, щоб ОСОБА_3 міг отримувати кошти, коли ОСОБА_1 був у від?їзді. При цьому, як вбачається з письмових пояснень свідка ОСОБА_15 (а.с. 230), ОСОБА_1 більше 5 років допомагав ОСОБА_3 , купував та приносив продукти харчування, ліки, готував, сплачував за операції та ін. Свідок зазначив, що він особисто зі своєю матір?ю на автомобілі привезли ОСОБА_3 у відділення АТ «ОТП» Банк» на вул. 186 ОСОБА_3 3500 доларів США. Топольовій, де ОСОБА_16 поклав на рахунок.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що дані покази свідків підтверджують те, що ОСОБА_3 був особисто присутнім у відділенні банку 08.06.2016 року, де на його ім?я відкрито банківський рахунок і зроблено вклад, саме в період купівлі-продажу ним об?єктів нерухомого майна. Жоден з вказаних свідків не підтвердив факт спільного проживання спадкодавця та ОСОБА_1 , а лише зазначили про надання допомоги останнім ОСОБА_3 . Крім того, вклад на банківський рахунок вніс не ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 особисто.

На фотоматеріалах, наданих ОСОБА_1 на підтвердження факту спільного проживання, немає самого ОСОБА_1 , що судом першої інстанції не прийнято до уваги, відтак не зрозуміло, яким чином ці фотокартки безпосередньо/опосередковано можуть підтвердити факт спільного проживання.

Згідно з довідками N? 4206, N? 4207 від 17.11.2016 року, виданими посадовими особами КП «ЖКС» Чорноморський», та відміткою у паспорті громадянина України серія НОМЕР_1 , спадкодавець ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 був зареєстрований з 19.07.2016 року по 26.10.2016 року - день своєї смерті за адресою: АДРЕСА_6 . Жодних інших осіб у цей час в квартирі зареєстровано не було. В той же час, відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 12.06.2019 року N? 468/01-02-11 ОСОБА_1 з 27.11.2009 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 . З усього вищевикладеного вбачається, що суд першої інстанції, однобічно дослідивши надані докази, дійшов необґрунтованого висновку про встановлення факту проживання однією сім?єю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що, на думку апеляційного суду, не знайшло свого обґрунтованого та логічного підтвердження.

Крім того, постановою Одеського апеляційного суду від 02.09.2020 у справі № 520/3229/17 апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2017 року скасовано, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю залишено без розгляду, з огляду на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з кінця 2010 року по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про який просить заявник, пов`язано з наступним вирішенням спору про право, а на спадкове майно, яке залишилося після смерті спадкодавця ОСОБА_3 можуть претендувати інші спадкоємці, та встановлення вищезазначеного факту, що має юридичне значення, може вплинути на їх спадкові права й обов`язки, а тому вищенаведені обставини підлягають доказуванню саме під час розгляду справи в порядку позовного провадження та можуть бути встановлені на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням принципу змагальності, із залученням до участі в справі всіх спадкоємців та заінтересованих осіб.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем.

Щодо первісних позовних вимог.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Частиною другою статті 1277 ЦК України передбачено, що заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що цивільний кодекс не містить граничного строку, протягом якого, після одного року з часу відкриття спадщини, має бути подана заява. Таким чином, органи місцевого самоврядування фактично не обмежені часовими рамками для подання таких заяв.

Згідно із частиною третьою статті 1277 ЦК України спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Згідно матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер - актовий запис про смерть №10853, вчинений Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

ОСОБА_1 14 листопада 2016 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , стверджуючи, що він є спадкоємцем 4 черги, тому як з кінця 2010 року по день смерті проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю, що інші спадкоємці відсутні.

В березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 з 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 - день смерті ОСОБА_3 . Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 27.04.2017 року вимоги ОСОБА_1 задоволені, рішення суду набрало законної сили і 12.06.2017 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 13 червня 2017 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, за умовами якого успадковану квартиру АДРЕСА_1 продав ОСОБА_2 ..

Постановою Одеського апеляційного суду від 02.09.2020 року рішення Київського райсуду м. Одеса від 27.04.2017 року скасоване і заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю залишено без розгляду з тих підстав, що існує спір про право.

Тобто останнім законним власником квартири був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті якого, у встановленому законом порядку, це майно ніким не набуто у власність.

Посилання апелянта на ту обставину, що правовідносини, пов?язані з вибуттям нерухомого майна з власності територіальної громади міста Одеси, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає, на думку колегії суддів є слушними так як по суті відповідають положенням принципу диспозитивності та наступним положенням закону.

З врахуванням обставин даної справи, Одеська міська рада є особою, інтерес якої полягає у реалізації положень статті 1277 ЦК України та переходу спірної квартири у власність територіальної громади.

Відповідно до статті 387 ЦК України лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 146-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 зазначено: задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника.

Пред`являючи позов апелянт виходив з того, що порушуються інтереси територіальної громади м. Одеси, які випливають із встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Одеська міська рада не є власником спірного майна до ухвалення судом рішення про визнання спадщини відумерлою, однак в силу закону на неї покладено обов`язок по захисту прав територіальної громади, що свідчить про наявність законного інтересу який полягає в тому, щоб майно, яке може бути визнане відумерлою спадщиною, не було незаконно виведено зі спадкової маси, оскільки від цього залежить подальша можливість переходу такого майна у власність територіальної громади.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №641/1689/15-ц (провадження №61-34143св18), від 26 лютого 2020 року у справі №640/17297/15-ц (провадження №61-5251св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі №760/12445/18 (провадження №61-19302св19) вказано «спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_17 та складається з квартири АДРЕСА_9 є відумерлою, тому відповідно до статей 388 та 1277 ЦК України має бути передана територіальній громаді м.Києва в особі Київської міської ради».

У постанові від 09 лютого 2022 року у справі №640/23065/14 (провадження №61-1456св21) Верховний Суд дійшов висновку про те, що наявні правові та фактичні підстави для визнання квартири АДРЕСА_10 відумерлою спадщиною та передання спадкового майна (спірної квартири) у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 підлягає витребуванню від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси у особі Одеської міської ради.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Враховуючи обставини зазначеної справи та наведені вище принципи, які є складовими верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що витребування спірної квартири у добросовісного набувача ОСОБА_2 надасть змогу територіальній громаді м. Одеси у особі Одеської міської ради за заявою її представницького органу реалізувати свій законний інтерес. Це уповноважить в подальшому на виконання повноважень та завдань територіальну громаду м. Одеси у особі Одеської міської ради передати їй в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення. Зазначене свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідача ОСОБА_2 , як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до ОСОБА_1 з вимогою про відшкодування збитків, а тому втручанням у право власності відповідача ОСОБА_2 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Крім того , судова колегія враховує що ОСОБА_2 в судовому засіданні 26.03.2024 року не заперечувала факту що на момент купівлі продажу спірної квартири їй було відомо про існування судового розгляду стосовно спірної квартири, що свідчить про виважене рішення ОСОБА_2 про купівлю спірної квартири. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»). Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо даних для задоволення апеляційної скарги та позовних вимог, тому з урахуванням наведеного, рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства та встановлення всіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог Одеської міської ради.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 рокускасувати в частині відмови в задоволені позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самосійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з незаконного володіння та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи без самосійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину, витребування майна з незаконного володіння - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 - відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати цю квартиру у власність територіальної громади м. Одеси у особі Одеської міської ради.

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єта нерухомого майна 00) від ОСОБА_2 на користь територіальної громади м. Одеси у особі Одеської міської ради.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталія Вікторівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Василенко Олена Вікторівна про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем - залишити без задоволення.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 березня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А.Коновалова

Ю.П. Лозко