Справа №461/4514/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року м.Львів Галицький районний суд м. Львова

у складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участю:

секретаря судового засідання Пахолко Д.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

представниці відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 покликається на те, що заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.04.2019 року у цивільній справі № 464/340/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 кошти за договором позики від 11.01.2018, в розмірі 301162 грн. 63 коп., з яких: 280000 грн. - сума основного боргу; 13384 грн. - інфляційні втрати; 7778 грн. 63 коп. - 3% річних від простроченої суми. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 12 серпня 2019 року поновлено позивачу пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, про те її заяву про перегляд заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року залишено без задоволення. У зв`язку з чим позивачка не могла подати зустрічний позов у даній справі. ОСОБА_1 зазначає, що при ухваленні рішення Сихівським районним судом м. Львова взято до уваги договір позики грошових коштів від 11 січня 2018 року, укладеного між позикодавцем та позичальником, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в розмірі 280000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути такі позикодавцеві до 11 лютого 2018 року. Якщо позичальник вчасно не повернув борг, він зобов`язаний на вимогу позикодавця сплатити його з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Письмову розписку від 11 січня 2018 року Сихівським районним судом взято до уваги як належний доказ факту отримання позивачкою грошових коштів від відповідача.

Відповідач вважає, що надані ним позивачу грошові кошти згідно пред`явленого договору позики не були повернені. Позивачка працювала у ОСОБА_4 , як приватного підприємця, бухгалтером. Відповідач неодноразово надавав позивачу кошти для оплати податків чи інших платежів. ОСОБА_1 стверджує, що згодом відповідач почав ставити до неї вимоги щодо повернення коштів, у зв`язку з чим був складений оспорюваний договір позики. Позивачка зазначає, що фактично гроші в розмірі 280000,00 грн. одноразово 11 січня 2018 року відповідачем їй не передавалися. визнання правочину недійсним. Вважає, що такий договір є недійним, оскільки він укладений без фактичного передавання коштів. Тому просить позов задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 06.07.2023 року відкрито загальне судове провадження у справі.

31.07.2023 року представниця відповідача подала до суду відзив на позовну заяву.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви та просить позов задовольнити. Також, зазначив, що і не прогрошові кошти не передавалися. В даному випадку наявні інші відносини. Кошти надавались при складанні розписки при цьому був присутній свідок ОСОБА_5 . Зазначає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки рішення Сихівського районного суду м. Львова винесено у 2023 році.

Представниця відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки грошові кошти передавались позивачці. При передачі даних коштів були присутні двоє свідків. Зобов`язання не було виконано ОСОБА_1 У 2019 році ОСОБА_4 звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з позовом про стягнення боргу за договором позики. 17.04.2019 року заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики. Постановою Львівського апеляційного суду від 01.08.2023 року заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17.04.2019 року залишено без змін. Апеляційним судом було призначено експертизу у справі та згідно з висновком експерта встановлено, що підпис на розписці виконано ОСОБА_1 та текст розписки також написано нею. Розписку не виконано. Вважає, що сплив строк позовної давності для подання даного позову, а заяви про поновлення строк позовної давності немає, тому просить відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.

Судом встановлено, що 11 січня 2018 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено договір позики грошових коштів, у якому зазначено, що позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 280 000,00 грн., а позичальник зобов`язалася повернути такі позикодавцеві до 11 лютого 2018 року. Договором також передбачено, що якщо позичальник вчасно не поверне борг, то він зобов`язаний на вимогу позикодавця сплатити його з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Отримання ОСОБА_1 грошових коштів від ОСОБА_4 за договором позики 11 січня 2018 року підтверджується письмовою розпискою, власноручно написаною ОСОБА_1 11 січня 2018 року.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.04.2019 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 кошти за договором позики від 11.01.2018, в розмірі 301162 (триста одна тисяча сто шістдесят дві) грн. 63 коп., з яких: 280000 грн. сума основного боргу; 13384, 00грн. інфляційні втрати; 7778 грн. 63 коп. 3% річних від простроченої суми. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3011 (три тисячі одинадцять) грн. 64 коп.

Постановою Львівського апеляційного суду від 01.08.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2019 року залишено без змін.

З даної постанови вбачається, що при новому апеляційному розгляді справи, колегія суддів усунула зазначені Верховним Судом недоліки та врахувала мотиви, з яких було скасовано постанову апеляційного суду, ухвалену у даній справі 07 вересня 2020 року, та за клопотанням апелянта ОСОБА_1 у справі було проведено судову почеркознавчу експертизу, за висновками якої рукописний текст розписки та підписи у договорі були виконанні саме ОСОБА_1 . Експертиза проводилася Львівським Науково-дослідним інститутом судових експертиз, експертний висновок від 01.03.2023 року. Отже, відповідач ОСОБА_1 не спростувала дійсність укладеного між сторонами правочину - договору позики, оскільки не довела належними та допустимими доказами його непідписання та неотримання від позивача позики у розмірі 280 000,00 грн. Колегія суддів вважає доведеним, що правовідносини між сторонами виникли з договору позики, що підтверджується як договором позики від 11 січня 2018 року, так і розпискою ОСОБА_1 , яка написана нею власноруч, та підтверджує як факт отримання останньою коштів у розмірі 280 000,00 грн за договором, так і зобов`язання повернути ці грошові кошти ОСОБА_4 у строк до 11 лютого 2018 року.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім цього, у судовому засіданні була допитана в якості свідка позивачка ОСОБА_1 , яка показала суду, що вона шукала роботу та допомагала ОСОБА_4 , а потім захворіла. Стверджує, що гроші не отримувала. Свідків при укладенні договору не було, був тільки ОСОБА_6 , який працював адміністратором у ОСОБА_4 . Зазначила, що розписку вона не писала, тому заперечує даний факт, однак довіряє висновку експерта.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України - договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа. - незалежно від суми (ст. 1047 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягни згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Таким чином, аналіз змісту норми ст.638 ЦК України, дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також переданий майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ст.640 ЦК України).

Статтею 640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів.

Згідно з постановою Верховний Судом України від 18 вересня 2013 року у справі № 6- 63цс13 вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру - є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також з правових висновків викладених у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц вбачається таке. Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно з ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями які викладені у пунктах 19-21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду постановленим у кримінальній справі. Вказана правова позиція врахована також і в постанові Верховного Суду від 04.09.2020 року у справі №552/6989/16-ц.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 13 квітня 2016 року у справі №6- 2953цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс1 6.

У своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 Верховний Суд України зазначив, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Крім того, з даної розписки вбачається, що позивачка отримала кошти від відповідача, про що сама зазначила у борговій розписці. З висновку експерта №4418-Е від 01.03.2023 року вбачається, що рукописний текст розписки від імені ОСОБА_1 із зазначеною датою 11.01.2018 року виконаний позивачкою, підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані нижче основного тексту розписки від 11.01.2018 року також виконані позивачкою.

Таким чином, дослідивши надані позивачкою докази, надавши їм належну оцінку у їх сукупності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки твердження позивачки не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, долучена до матеріалів справи боргова розписка свідчить про отримання позивачкою від відповідача грошової суми у розмірі 280 000, 00 грн.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.

Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Представницею відповідача ОСОБА_3 подано заяву про застосування спливу строку позовної давності. Остання вважає, що позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки договір позики та розписка були укладені 11.01.2018 року, а звернулася позивачка до суду з даним позовом у 2023 році. В той час як загальна позовна давність становить 3 роки, що свідчить про порушення стоку звернення до суду. Позивачка не просила суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку.

З матеріалів справи вбачається, що постанова Львівського апеляційного суду у справі №464/340/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 11.01.2018 року винесена у 2023 році, тому суд вважає, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, а тому у задоволенні клопотання представниці відповідача про застосування спливу строку позовної давності слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81,141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 203, 526, 625, 638, 1046 -1050, 1049 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним - відмовити за безпідставністю.

Повний текст рішення проголошено 22.03.2024 року о 15 год. 30 хв.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Р. Юрків.