Справа № 457/196/23
провадження №2/457/14/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючого-судді Василюк Т.В.,

секретар судового засідання Кушнір М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» звернулося до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивований тим, що 11 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № 11-1/726к-07 на придбання майна, відповідно до п. 1.1 якого відповідачці був наданий кредит в сумі 42 000 доларів США за курсом НБУ станом на 11.10.2007 року 1 долар США = 5,05 грн., тож видана сума кредиту є еквівалентом 212 100,00 грн., строком до 10 жовтня 2037 року. Цільове призначення виданого кредиту: на придбання майна, а саме: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в той же час квартира АДРЕСА_1 , за яку було придбано предмет іпотеки складає- 212 100 грн., що підтверджується п. 3 договору купівлі-продажу квартири, тобто предмет іпотеки квартири АДРЕСА_1 , було придбано повністю за суму виданих кредитних коштів. 11 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку, було передано предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартир, загальною площею 39,60 кв.м., житловою площею 18, 70 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В зв`язку із невиконанням належним чином відповідачкою ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, позивачем було подано позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду було задоволено позовні вимоги позивача до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за загальну суму в розмірі 26 049 доларів США 06 центів. На виконання рішення, було 22.04.2020 року видано виконавчий лист № 457/227/16-ц про стягнення заборгованості. В рамках подальшого примусового виконання виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4, було описано та арештовано нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме:квартиру АДРЕСА_1 з метою її реалізації. 09.12.2021 року електронні торги не відбулись, від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція. 29.12.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області - Маковецьким З.В., складено акт № НОМЕР_4 про проведення електронного аукціону. 20 січня 2022 року приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Скрипченко А.Д., було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,60 кв.м., житловою площею 18,70 кв.м., за позивачем та видано свідоцтво № НОМЕР_1 , номер запису про право власності: 46263895 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивачем з метою вирішення питання добровільного звільнення житлового приміщення в добровільному порядку здійснили телефонні переговори з відповідачкою-1, на предмет звільнення приміщення в добровільному порядку, зняття з реєстраційного обліку та звільнення квартири від особистих речей та загалом врегулювання кредитної заборгованості, відповідачка-1 спочатку мала намір здійснити вище вказані дії та здійснити врегулювання, а в подальшому відмовилась звільняти приміщення. Окрім того 25.11.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб і станом на сьогодні він не розірваний. В листопаді 2022 року позивачем було направлено вимогу відповідачам по справі про добровільне виселення з власності банку - квартири АДРЕСА_1 та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності. Зазначені письмові вимоги були вручені 23.11.2022 року, однак добровільне звільнення житлового приміщення не відбулося по сьогоднішній день.Виходячи з вище викладеного АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», з 20.01.2022 року є власником квартири АДРЕСА_1 з відповідним правом володіння, але без права на користування своїм майном та права на розпорядження таким в зв`язку із наявністю в такому зареєстрованих та фактично проживаючих осіб. Отже, відповідачі фактично проживають та зареєстровані за адресою місцезнаходження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності позивачу, однак на даний момент жодних правових підстав для цього не мають, а відтак підлягають визнанню такими, що втратили право користування вищезазначеною квартирою та виселенню без надання іншого житлового приміщення. З огляду на це просять суд виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

27.04.2023 року від представника відповідачки ОСОБА_1 , адвоката Ракущинця А.А. надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву мотивований тим, що відповідно зазначеного в позовній заяві позивачем, кредит був виданий для придбання квартири, про виселення з якої подано позовну заяву. У той же час, відповідно до умов кредитного договору, кредит видавався на споживчі потреби, а не на придбання квартири. А тому позивачем не доведено, що спірне майно було придбано за рахунок кредиту (позики) банку. З огляду на це просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

23.05.2023 року від представника позивача, адвоката Городенського О.А. на адресу суду надійшла відповідь на відзив мотивована тим, що стосовно аргументів представника відповідачки про видачу кредиту на споживчі потреби, а не на купівлю майна, а саме квартири АДРЕСА_1 зазначив наступне. 11 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем, було укладено кредитний договір № 11-1/726к-0 від 11 жовтня 2007 року, відповідно до п. 1.1 якого відповідачці був наданий кредит в сумі 42 000,00 (сорок дві тисячі) доларів США, строком до 10 жовтня 2037року, по кусу НБУ станом на день укладення договору (1 дол. США - 5,05 грн.), отже сума кредиту в гривневому еквіваленті становила 212 100,00 грн., в той же час ціна квартири АДРЕСА_1 яку було придбано предмет іпотеки складає - 212 100,00 грн. Окрім того, придбання предмету іпотеки повністю за кредитні кошти спростовується п. 3 договору купівлі-продажу квартири, де зазначається: «за погодженням сторін продаж квартири вчиняється за 212 100 (двісті дванадцять тисяч сто) гривень, які покупець зобов`язується передати продавцеві, а продавець зобов`язується прийняти готівкою протягом однієї доби з дня підписання цього договору». А тому докази, що містяться у матеріалах справи, повністю підтверджують та встановлюють факт придбання квартири/предмету іпотеки повністю за кредитні кошти, сума виданого кредиту складає 42 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 212 100 грн., а ціна за яку придбано квартиру/предмет іпотеки складає 212 100,00 грн., і жодних доказів зі сторони представника відповідачки ОСОБА_1 на спростовання факту придбання квартири повністю за кредитні кошти - не надано, а факт цільового призначенням виданих кредитних коштів, саме на купівлю квартири АДРЕСА_1 - також не спростовано. З огляду на це просив суд задоволити позов в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задоволити з причин наведених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Суду додатково пояснив, що банк став власником спірної квартири в якій фактично проживають відповідачі та чинять перешкоди для користування майном власникові майна без будь-яких на це прав.

Представник відповідачки ОСОБА_1 в судовому засіданні 12.09.2023 року суду пояснив, що банку було відомо, що ОСОБА_1 є зареєстрованою в спірній квартирі. Вважає, що позивачем не надано належних доказів, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі, а тому слід відмовити у задоволенні позову. Кредит видавався на споживчі потреби, а квартира була куплена не на кредитні кошти. Окрім цього зазначив, що виселення під час військового стану не можливе. В судові засідання представник відповідачки неодноразово не з`являвся, подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні 12.09.2023 року суду пояснила, що позов не визнає, спірну квартиру звільнила та в ній ніхто не проживає. В судові засідання відповідачка неодноразово не з`являлася, подавала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 12.09.2023 року зазначив, що позов до нього вважає безпідставним, просив суд відмовити у його задоволенні. Окрім цього зазначив, що вони з відповідачкою ОСОБА_1 винайняли житло для того щоб перевезти речі, оскільки не знали, як буде діяти банк.В судові засідання відповідач неодноразово не з`являвся, подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідачки ОСОБА_1 та відповідачі повторно в судові засідання не з`явилися, неодноразово подавали клопотання про відкладення розгляду справи, про зупинення провадження та відвід головуючої судді по справі.

Враховуючи необхідність вирішення справи у розумні строки, суд вважає, що достатніх правових і фактичних підстав для відкладення слухання справи на даний час немає, суд розцінює таку поведінку сторони відповідачів, як зловживання процесуальними правами, що спрямовані на затягування розгляду справи.

В провадженні Трускавецького міського суду Львівської області справа перебуває з 09 лютого 2023 року, за цей період відповідачами не надано суду доказів, які мають істотне значення для розгляду справи. Окрім того, 14.12.2023 року суд закінчив з`ясування обставин справи, перевірку доказів та перейшов до судових дебатів.З цього часу, справа не знаходить вирішення внаслідок переважно процесуальної поведінки сторони відповідачів щодо неодноразових клопотань про відкладення розгляду справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини», як джерела права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом та встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, одним із завдань цивільного судочинства є своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а розумність строків розгляду справи судом, у відповідності до п. 10 ч. 3 вказаної статті, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства.

При цьому, частиною 2 статті 2 ЦПК України визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства (ч. 2 ст. 121 ЦПК України).

Як роз`яснено Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ № 11 від 17.10.2014 року, недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

У п. 116 рішення Європейського суду з прав людини 12.03.2009 року в справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів».

В той же час, як встановлено положеннями ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Верховний Суд України у листі від 25 січня 2006 року № 1-5/45 зазначає, що «критерії оцінювання розумності строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає в разі нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при переданні або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів для дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів». Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Суд приходить до висновку, що відповідач, який не пребуває у судові засідання без поважних причин, зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи.

Під зловживанням правом розуміють особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у соціально шкідливих вчинках суб`єкта права, у використанні недозволених конкретних форм у межах дозволеного законом загального типу поведінки, що суперечить цільовому призначенню права.

Частиною 4 статті 44 ЦПК України закріплено обов`язок суду вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, з`явлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Враховуючи зазначене, а також беручи до уваги той факт, що позивачем висловлено свою позицію з приводу спірних правовідносин у позовній заяві та у відповіді на відзив, відповідачами надано пояснення по даній справі та подано відзив на позовну заяву, судом досліджено усі наявні в матеріалах справи докази, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши представника позивача, представника відповідачки ОСОБА_1 , відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 11.10.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 11-1/726к-07 про надання кредиту в розмірі 42 000 доларів США строком користування до 10.10.2037 року, з процентною ставкою 12,45%, на придбавання майна /арк. справи 8-10/.

11 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки нерухомого майна, за умовами якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку було передано предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,6 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /арк . справи 12-13/.

В зв`язку із невиконанням належним чином відповідачкою ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, позивачем було подано позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 09 листопада 2017 рокувідмовлено в задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом.Зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим задоволено. Визнано договір поруки, який був укладений 11.10.2007 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 припиненим.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 рокуапеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволено частково, рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 09 листопада 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на положення частини першої статті 559 ЦК України, як на підставу припинення поруки, в решті рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову залишено без змін. Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 09 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» та додаткове рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2018 року скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року № 11-1/726к-07 у розмірі 26 049,06 доларів США, з яких: 24 080,79 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 635,36 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 332,91 доларів США- заборгованість за пенею за прострочення виконання зобов`язань.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Львівського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

На виконання рішення було 22.04.2020 року видано виконавчий лист № 457/227/16-ц про стягнення заборгованості. В рамках примусового виконання виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4, було описано та арештовано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 з метою її реалізації.

09.12.2021 року електронні торги не відбулись, від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція, що підтверджується протоколом № 562486 проведення електронних торгів від 09.12.2021 /арк. справи 16/.

29.12.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області - Маковецьким З.В., складено акт № НОМЕР_4 про проведення електронного аукціону.

20 січня 2022 року приватним нотаріусом Дрогобицького РНО Скрипченко А.Д., було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 39,60 кв.м., житловою площею 18,70 кв.м., за Акціонерним товариством «Універсал Банк» та видано свідоцтва № НОМЕР_1 , номер запису про право власності: 46263895 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /арк. справи 17/.

Також з метою встановлення кола зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 39,60 кв.м., позивач звертався з запитом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю.Н. На даний запит отримано відповідь про те, що у згаданій вище квартирі зареєстрована: ОСОБА_1 /арк. справи 19/.

Окрім того 25.11.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

15 листопада 2022 року позивачем було направлено письмову вимогу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про добровільне виселення з власності банку: квартири АДРЕСА_1 , та усунення перешкод у користуванні власністю у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та набуття позивачем права власності. Зазначена вимоги були вручені 23.11.2022 року/арк. справи 20/.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Статтею 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої-другої статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми» для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, якщо таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частини першої і четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу України, у частині першій якої передбачені підстави виселення, а у частині третій - порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 Житлового кодексу України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 Житлового кодексу України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № N 6-1141цс16.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 дійшла висновків, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 Житлового кодексу Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 Житлового кодексу УРСР з урахуванням глави 26 Цивільного кодексу України та положень статті 379 Цивільного кодексу України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 зроблено висновки про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються якстаття 40 Закону України «Про іпотеку», так істаття 109 Житлового кодексу УРСР у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач Публічне акціонерне товариство «Універсал банк» є власником квартири АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстрована та проживає відповідачка ОСОБА_1 та фактично проживає відповідач ОСОБА_2 . Відповідачі добровільно не звільнила житлове приміщення з дня отримання вимоги позивача.

За таких обставин, враховуючи те, що матеріали справи підтверджують надання позивальнику ОСОБА_1 42 000,00 доларів США кредиту на придбання майна та за відсутності інших доказів, які могли б спростувати придбання спірного майна за кредитні кошти, суд вважає доведеним факт купівлі ОСОБА_1 спірного житла за кредитні кошти.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Разом з тим, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Враховуючи, що на момент ухвалення судом рішення про виселення з предмета іпотеки воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду зупиняється на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 296/7213/15, зазначивши, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновиться без окремого рішення та закону.

Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, тому з відповідачів слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2684,00 грн. по1342 грн. з кожного.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,60 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020).

Зупинити виконання рішення в частині виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 39,60 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020) на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк», , судовий збір у розмірі 1342 (одна тисяча триста сорок дві) грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: Акціонерне товариство «Універсал Банк», юридична адреса: вул. Автозаводська, 54/19, м. Київ, .

Відповідачі: ОСОБА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 22.03.2024 року.

Суддя: Т. В. Василюк