судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,Ситнік О. М. розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Балацького Олега Олександровича про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представницею ОСОБА_3 , на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 22 червня 2022 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, і постановою від 21 лютого 2024 року залишив касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитисяз огляду на таке.
1. Суди першої та апеляційної інстанції відмовили ОСОБА_1 у задоволенні її позову через обраний нею неефективний спосіб захисту своїх прав.
2. При цьому ці суди дійшли висновку, що додаткові будівельні роботи щодо будинку АДРЕСА_1 , які здійснили батьки позивачки та ОСОБА_2 (відповідача), необхідно розглядати як створення нового об'єкта незавершеного будівництва, оскільки відсутні докази належного введення його у експлуатацію. А визначення права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в актуальній редакції далі - ЦК України) чи іншими нормативними актами не передбачене.
3. Отже, позивачці, як спадкоємиці, перейшли права та обов'язки щодо права власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва будинку АДРЕСА_1 ; право завершити відповідне будівництво; право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом відповідний об'єкт; право одержати на своє ім'я свідоцтво про право власності та зареєструвати належне їй право власності на відповідний об'єкт.
4. На переконання суду першої інстанції та апеляційного суду оскільки позивачка не оспорює право власності свого батька ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1 , який він успадкував за заповітом ще у 1983 році, а лише стверджує, що відбулась державна реєстрація будинку з конкретними технічними характеристиками, який на момент реєстрації права власності ОСОБА_2 вже не існував, то й не оспорює належним чином право власності відповідача на цей будинок АДРЕСА_1 (який існував станом на 1983 рік), а лише оспорює державну реєстрацію цього права ОСОБА_2 в результаті спадкування за заповітом після смерті батька.
5. По-перше, суди попередніх інстанцій переважну частину обставин справи встановлювали за принципом преюдиції, передбаченим частиною четвертою статті 82 ЦПК України.
6. Так, відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень, суди врахували наступні преюдиційні обставини, встановлені у постанові Чернівецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі № 725/7179/19:
6.1. Батьки позивачки та відповідача перебували у зареєстрованому шлюбі.
6.2. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16 травня 1983 року ОСОБА_4 (батько позивачки та відповідача) успадкував житловий будинок АДРЕСА_1 .
6.3. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21 лютого 1989 року № 43/3 дозволений ремонт житлового будинку АДРЕСА_1 з добудовою трьох жилих кімнат, коридору, комори, кухні.
6.4. Після завершення будівельних робіт ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стали співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_1 в рівних частинах.
6.5. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла та після її смерті відкрилася спадщина. ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, проте постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із неподанням правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 .
6.6. 28 листопада 2016 року [вказівка у оскаржуваних судових рішеннях 2018 року є очевидною опискою відповідно до змісту постанови Чернівецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі № 725/7179/19] помер батько сторін - ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилася спадщина.
6.7. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 17 червня 2021 року у справі № 725/7179/19 встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_5 та має право на частину спадкового майна після померлої матері, зокрема й будинку АДРЕСА_1 .
7. Також судами попередніх інстанцій було встановлено, що за життя ОСОБА_4 складено заповіт на користь сина (відповідача ОСОБА_2 ), який був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Савчук В .Г. 09 грудня 2013 року.
8. 05 грудня 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.
9. ОСОБА_2 також звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті батька, у результаті чого зареєстрував за собою право власності на спадщину за заповітом після смерті батька, а саме - житловий будинок АДРЕСА_1 .
10. Спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 за життя батьків сторін спору було перебудоване на підставі рішення Чернівецької міської ради від 21 лютого 1989 року. Цей будинок значиться 1991 року забудови.
11. Перебудований будинок АДРЕСА_1 за життя батьків сторін так і не був прийнятий в експлуатацію у встановленому законом порядку. Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 19 травня 2016 року у справі № 725/1312/16-ц, яким був задоволений позов батька сторін спору щодо визнання за ним права власності на нерухоме майно, яке утворилось після перебудови будинку АДРЕСА_1 : житловий будинок з прибудовою та ганком (літ .А.А, а) загальною площею 123,70 кв. м та житловою площею 73,50 кв. м, літня кухня з гаражем (літ. Г, г) загальною площею 64,00 кв. м, навіс (літ. Ж) загальна площа 6,60 кв. м, сарай (літ. З, И), загальною площею 6,30 кв. м, криниця (літ. К), огорожа (№ 1-3), було скасоване після його смерті рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 31 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 24 червня 2019 року.
12. З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 листопада 2014 року вбачається, що на момент відкриття спадщини після смерті батька сторін, ОСОБА_4 був власником житлового будинку АДРЕСА_1 та саме цей будинок у подальшому перейшов у спадщину до відповідача ОСОБА_2 .
13. Підставою для проведення державної реєстрації права на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (відповідач) є видане йому нотаріусом Балацьким О. О. свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 липня 2020 року.
14. По-друге, ОСОБА_1 у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України зазначила конкретний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 915/572/17, відповідно до якого навіть якщо становлено, що суб'єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права зі іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача.
15. Також вона послалася у контексті пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України на те, що стаття 1301 ЦК України у поєднанні із пунктом 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачає невичерпне коло підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Зокрема, відсутній виправданий правовий висновок Верховного Суду про те, що такої підставою може бути отримання цього свідоцтва на неіснуючий реально об'єкт нерухомого майна.
17. Резюмуючи свої аргументи, ОСОБА_1 вказала на те, що через здійснену реєстрацію права власності відповідача на будинок АДРЕСА_1 з неіснуючими технічними параметрами (фактично замінений на новий об'єкт будівництва) позивачка позбавлена можливості навіть реалізувати ті права, які за нею визнали суди, зокрема і у справі, що розглядається.
18. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).
19. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України).
20. Глава 5 ЦПК України присвячена врегулюванню питання доказів та доказування. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
21. Згідно із частиною першою статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
22. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
23. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга статті 367 ЦПК України).
24. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Іншою підставою касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України є відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Також, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
25. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).
26. Згідно із пунктом 1 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
27. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
28. Загальною засадою цивільного законодавства, зокрема, є розумність (пункт 6 частини першої статті третьої ЦК України).
29. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (частина перша статті 179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша статті 181 ЦК України).
30. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
31. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (частина друга статті 318 ЦК України).
32. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).
33. Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
34. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частини перша та друга статті 355 ЦК України).
35. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).
36. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217ЦК України).
37. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).
38. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
39. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі (статті 1226 ЦК України).
40. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (частина перша статті 1236 ЦК України).
41. Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом (частина перша статті 1245 ЦК України).
42. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України).
43. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
44. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців (частини перша та друга статті 1296 ЦК України).
45. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).
46. Відповідно до статті 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
47. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону про держреєстрацію).
48. Функції державного реєстратора при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, зокрема, прописані у частині третій статті 10 Закону про держреєстрацію. Пункт 1 передбачає, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
49. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом (частина друга статті 22 Закону про держреєстрацію).
50. Частина перша статті 24 Закону про держреєстрацію визначає підстави для відмови в державній реєстрації прав. Зокрема пункт 1 вказує, що одна з таких підстав - заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону:
51. Згідно із частиною першою статті 27 Закону про держреєстрацію державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката (пункт 3); судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9).
53. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (пункт 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій).
54. Згідно із пунктом 27 постанови Пленуму ВСУ № 7 відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (абзац третій).
55. Суди попередніх інстанцій сконцентрувалися на дослідженні відповідності технічних дій нотаріуса та державного реєстратора загальним нормативним вимогам, які регулюють їх діяльність та не звернули належної уваги на суть порушених прав позивачки, лише констатувавши наявність (без визначення обсягів цих прав) у неї прав на отримання у власність матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку АДРЕСА_1 , на майбутнє оформлення право власності на будинок АДРЕСА_1 як новий об'єкт нерухомого майна, який не введений у експлуатацію. Одночасно суди попередніх інстанцій дійшли висновку про належне оформлення спадщини відповідача на будинок АДРЕСА_1 з технічними параметрами, які існували до його перебудови батьками сторін спору.
56. Суди попередніх інстанцій дійсно не звернули уваги на преюдиційні обставини, встановлені у інших справах, на які посилаються сторони спору. Зокрема, на суперечність цих обставин, необхідність відділити від них власні правові висновки судів, зроблені у цих справах, які не є самі по собі преюдиційними обставинами.
57. Суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення сам вказав на те, що у справі № 725/7179/19 визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 із зміненими технічними характеристиками за батьком позивачки та відповідача було скасоване. Це відбулось після його смерті але на момент звернення позивачки до суду з позовом у цій справі. Тому незрозумілою є вимога суду до позивачки щодо оскарження права власності її батька на будинок АДРЕСА_1 із зміненими технічними характеристиками.
58. Також суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що позивачка у справі № 725/43/15-ц (рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 04 грудня 2019 року) вже зверталась до суду з вимогою скасувати право власності за її батьком на будинок АДРЕСА_1 , який в результаті перебудови перетворився на новий об'єкт нерухомості, та просила визнати права на нього спадкоємців відповідно до правил, передбачених законодавством. Щоправда у цій справі звернення відбувалось щодо перебудованого будинку АДРЕСА_1 загальною площею 125,40 кв. м. Суди попередніх інстанцій взагалі не надали оцінки преюдиційним обставинам цієї справи. Разом з тим, суд відмовив позивачці через те, що самочинно збудоване (реконструйоване, переплановане) майно не є об'єктом права власності, тому перебудований будинок АДРЕСА_1 не є об'єктом спільної сумісної власності батьків сторін спору без належного оформлення цього права.
59. При цьому у справі № 725/1312/16-ц, у якій батько сторін спору звертався до суду з позовом про визнання його права власності на перебудований будинок АДРЕСА_1 , мова йде про будинок загальною площею 123,70 кв. м. Апеляційний суд, якого підримав касаційний суд, скасував рішення суду першої інстанції про задоволення відповідної позовної вимоги саме через наявність спору щодо будинку АДРЕСА_1 у справі № 725/43/15-ц.
60. У справі № 725/7179/19 ані апеляційний суд, ані касаційний суд формально не зазначали встановлення обставин знищення будинку АДРЕСА_1 у тому вигляді, у якому він існував до перебудови, та появу нового будинку замість нього. Суди зробили висновок, який не є сам по собі преюдиційною обставиною, що після завершення будівельних робіт ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стали співвласниками будинковолодіння АДРЕСА_1 . Це і лягло в основу висновку, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_5 та має право на частину спадкового майна після померлої матері, зокрема й будинку АДРЕСА_1 .
61. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій взагалі усунулись від встановлення того, у якому саме обсязі був успадкований відповідачем будинок АДРЕСА_1 , зокрема чи це був обсяг, затверджений скасованим рішенням суду першої інстанції від 19 травня 2016 року у справі № 725/1312/16-ц. Формально не встановлювався зміст відповідного заповіту - суди лише послались на факт його існування та спадкування за ним відповідачем будинку АДРЕСА_1.
62. Не можуть в одному матеріальному просторі одночасно інсувати два різних об'єкта права власності - перебудований будинок АДРЕСА_1 , який до належного оформлення прав на нього, якщо він справді має статус самочинної новобудови та вимагає додаткових дій щодо оформлення права на нього, на належність позивачці прав на який відповідно до статті 311 ЦК України вказали суди попередніх інстанцій, та будинок АДРЕСА_1 , який існував до його перебудови, на який формально зареєстрував права відповідач як спадкоємець батька. Реєстрація відповідного права останнім спрямована на визнання державою права на будинок АДРЕСА_1 , щодо реального існування якого виникають сумніви, що у свою чергу позбавляє реального права позивачки реалізувати навіть ті права, які за нею визнали суди попередніх інстанції.
63. Тобто суд першої інстанції мав встановити який саме об'єкт нерухомості є реальним об'єктом спадкування, щодо якого виник спір, оскільки одночасно в одному матеріальному просторі не може існувати будинок з належним чином оформленими на нього правами та об'єкт незавершеного чи самочинного будівництва. Це або два різні об'єкти, що має належним чином бути встановлено судом, або існує реально тільки один з них, який і розглядається судом у контексті частин перших статей 179 та 181 ЦК України. Апеляційний суд цієї помилки суду першої інстанції не усунув.
64. У випадку, коли обставини, встановлені судом у різних справах, протирічать одна одній, або є неузгодженими у тій мірі, яка не дає підстав для однозначних висновків, та при цьому відповідно до правил ЦПК України усі ці обставини можуть розглядатись як преюдиційні для іншої судової справи, суд у такій іншій судові справі має самостійно усунути відповідні протиріччя чи розбіжності (неузгодженості) або шляхом надання аргументованої переваги тим чи іншим преюдиційним обставинам, або шляхом перевірки цих обставин у зв'язку із їх суперечливістю, що не дає об'єктивної можливості надати аргументовану перевагу тій чи іншій преюдиційній обставині.
65. Також Верховний Суд звертає увагу, що вказуючи на неефективність способу захисту порушеного права суд не може наводити лише абстрактну констатацію цього, а має пояснити чому відповідний спосіб захисту прав є неефективним, зокрема вказати на ефективний спосіб захисту порушених прав. Суди попередніх інстанцій цього не зробили.
66. У цій справі необхідно у однозначний спосіб встановити, чи була здійснена перебудова будинку АДРЕСА_1 батьками сторін спору відповідно до рішення місцевої влади, що передбачає виникнення права спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1 , або чи була проведена ними перебудова будинку АДРЕСА_1 у такий спосіб, який перетворив його на об'єкт самочинного (незавершеного) будівництва, чи така перебудова стосується об'єктів самочинного будівництва, які можуть бути відокремлені від будинку АДРЕСА_1 для окремого вирішення їх долі у контексті спадкування позивачкою та відповідачем.
67. Сама по собі видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину не означає його безспірність. Якщо є підстави для скасування цього свідоцтва відповідно до статті1301 ЦК України, то суд може це зробити, навіть якщо дії нотаріуса формально відповідали вимогам законодавства.
68. Разом з тим, враховуючи частину другу статті 331, статті 1216 та 1217 ЦК України якщо особа успадкувала майно, яке юридично не визнане як належне спадкодавцю, або взагалі не існує (про що окремо буде вказано далі), то це означатиме, що ця особа не мала права на спадкування цього майна - випадок, який прямо передбачений статтею 1301 ЦК України, а тому відсутні підстави вважати, що відповідна ситуація вимагає правових висновків щодо нової підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, оскільки це питання належної оцінки обставин конкретної справи та визначення існуючих прав, а не встановлення якихось нових підстав для визначення свідоцтва про спадщину недійсним.
69. Суд - не нотаріус та не державний реєстратор, він не може обмежитись лише формальним розглядом існуючих документів, у тому числі правовстановлюючих, він має вирішувати питання по суті порушених прав та встановлювати реальні обставини справи, зокрема відповідність реально існуючого стану речей документам, які подаються до суду, їх реальний вплив на права, за захистом яких до суду звернулась особа.
70. Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у її постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункти 24, 25, 27, 32) щодо критерію подібності правовідносин, зокрема в контексті частини другої статті 389 ЦПК України, термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин (суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів). Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
71. Оскільки суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином усі обставини справи, у тому числі преюдиційні, встановлені у інших справах, які у своєму зв'язку мають значення для належного вирішення спору у цій справі, вони дійшли передчасного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову позивачки та неефективність обраного способу захисту її порушених прав. У зв'язку з цим відповідний загальний правовий висновок Верховного Суду, зроблений у справі № 915/572/17 (постанова від 11 лютого 2020 року), попри наявні відмінності у суб'єктному та об'єктному складі судових справ, може розглядатись у контексті пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки ці відмінності не змінюють однакове застосування суті цього висновку в обох судових справах.
72. Відповідно до змісту частини першої статті 179 ЦК України та частини першої статті 181 ЦК України нерухоме майно за визначенням є існуючим предметом матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Отже, з урахуванням самої суті державної реєстрації права на нерухоме майно, визначеної у пункті 1 частини першої статті 2 Закону про держреєстрацію, така реєстрація повинна здійснюватися щодо реально існуючих об'єктів нерухомого майна, оскільки зворотне протирічить суті такої реєстрації, тобто Закону про держреєстрацію, зокрема його пункту 1 частини першої статті 24.
73. Застосування наслідків скасування державної реєстрації права особи на нерухоме майно передбачені самим Законом про держреєстрацію та застосовують в силу цього закону, а не в силу вимоги про таке застосування позивачки.
74. Отже, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам статті 263 (законність і обґрунтованість судового рішення) ЦПК Україні, але їх недоліки Верховний Суд не може усунути в силу вимог статті 400 ЦПК України.
На моє переконання, відповідно до зазначеного вище Верховний Суд мав задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_1 - скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції для того, щоб цей суд належним чином дослідив усі докази у справі, у тому силі у їх сукупності, враховуючи преюдиційні обставини у справах № 725/1312/16-ц, № 725/43/15-ц, № 725/7179/19, встановив дійсні обставини справи, зокрема дійсний об'єкт спадкування після смерті батьків сторін спору та спадкові права на нього сторін цього спору, в результаті прийняв в межах наданих доказів на їх підставі судове рішення, яке відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
Суддя В. В. Пророк