КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4866/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Київ

Справа № 759/12707/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Ключника А.С.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 30 квітня 2010 року він перебуває з відповідачем у шлюбі, що зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис №773.

Від шлюбу з відповідачем сторони мають спільних дітей: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, відсутністю спільних інтересів та взаєморозуміння. Шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування, жодних сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет та вважають, що подальше збереження їхнього шлюбу є неможливим, недоцільним та суперечить їхнім інтересам.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 квітня 2010 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис №773.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що дійсною підставою для розірвання шлюбу слугувало те, що чоловік створює в родині негативну атмосферу ворожості і нерозуміння, поводить себе агресивно по відношенню до дружини в присутності дітей, що призводить до порушення в родині атмосфери рівноправності. За час спільного життя чоловік ображав та принижував дружину в присутності дітей, безпідставно звинувачував у зраді. З метою уникнення агресивної поведінки з боку чоловіка, дружина перестала зустрічатися навіть з подругами та виходила з дому тільки за необхідності - до магазину за продуктами, або за потреби відвести кудись дітей. Спілкування дружини з мамою та сестрами призводило до конфліктів та сварок з боку чоловіка, внаслідок чого дружина була змушена спілкуватися з рідними виключно засобами телефонного зв`язку та за відсутності поруч чоловіка. Позивач протягом тривалого часу створював негативний образ матері та її родини в очах дітей. Його методи виховання демотивують дітей у навчанні, вони не хочуть навчитися та почали говорити неправду. Останнім часом діти емоційно неврівноважені і агресивні по відношенню один до одного та інших людей. Вказані обставини негативно позначаються на поведінці неповнолітніх дітей та на їх психологічному здоров`ї. За вказаних обставин позивач не може створити атмосферу любові та турботи для дітей, забезпечити їх розвитком у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Зазначає, що протягом спільного сімейного життя, сторони постійно проживають по теперішній час за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання: АДРЕСА_1 , разом з малолітніми дітьми, які також зареєстровані за вказаною адресою. Крім спільного поживання, подружжя веде спільне домашнє господарство.

Вказує, що відповідач фактично і постійно проживає спільно дітьми та в свою чергу несе необхідні витрати на дітей та належним чином виконує свої обов`язки щодо їх утримання, виховання та належного розвитку.

Звертає увагу, що між сторонами наявні спори про стягнення аліментів, місця проживання та утримання дітей та поділ спільно нажитого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана сторонами у шлюбі 06.05.2014 року та є спільною сумісною власністю подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 ,вважаючи доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу на стадії апеляційного розгляду в розмірі 8000 грн.

Вказує, що не зрозуміла дійсна мета апеляційного оскарження рішення, з огляду на зміст та прохальну частину апеляційної скарги: в скарзі представник відповідача зазначає про нібито негативну поведінку позивача, нестерпні умови проживання сторін, а в прохальній частині просить суд рішення скасувати. В апеляційній скарзі не зазначено підстави апеляційного оскарження рішення, не вказано, які норми процесуального права були порушені та/або, які норми матеріального права неправильно застосовані судом першої інстанції.

Вказує, що відповідач не зверталась до суду із позовом про розірвання шлюбу, що на думку позивача, спростовує доводи про нестерпність спільного проживання сторін. Всі доводи апелянта про вчинення щодо неї психологічного насильства спростовуються судовими рішеннями, зокрема, постановою Святошинського районного суду м. Києва від 26.04.2023 року у справі № 759/6652/23 та постановою Святошинського районного суду м. Києва від 13.07.2023 року у справі № 759/9278/23, відповідно до яких провадження в справах про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП, відносно ОСОБА_3 закриті на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін. Позивач пояснив, що з грудня 2022 року сторони не ведуть спільного господарства, більше двох років не підтримують подружніх стосунків, хоча відповідач продовжує проживати в одній квартирі з позивачем.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши думку позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 30 квітня 2010 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №773 (а.с. 12).

Від шлюбу з відповідачем сторони мають спільних дітей: доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 13-14).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач мають різні погляди на взаємовідносини в сім`ї, в зв`язку з чим між ними постійно виникали різного роду непорозуміння та конфлікти. Вказані взаємовідносини призвели до того, що вони спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, мають окремий бюджет, сім`я фактично розпалася, а шлюб існує формально, примирення між сторонами є неможливе.

При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховував, що позивач та відповідач тривалий час не проживають сім`єю, у них різні погляди на життя, на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство. Враховуючи зазначені обставини та те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них (позивача), примирення між сторонами є неможливе, суд дійшов висновку, що поданий позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч.2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч.3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Оскільки позивач ОСОБА_3 наполягає на розірванні шлюбу та посилається на те, що їх шлюб носить формальний характер, подружні відносини між ними припинено, подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити інтересам позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги відповідача, її прохальна частина про необхідність скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні позовних вимог, суперечить мотивувальній частині, в якій вона зазначає, що не має наміру зберегти шлюб та просить не надавати строк для примирення, оскільки подальше спільне проживання та збереження шлюбу з позивачем є неможливим. Відповідач вказує, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя з позивачем як подружжя та збереження шлюбу суперечитиме її інтересам.

При цьому відповідач у апеляційній скарзі підтвердила наявність між сторонами негативної атмосфери ворожості та відсутність взаєморозуміння у питаннях ведення спільного господарства та виховання дітей, що в свою чергу негативно впливає на психологічний стан неповнолітніх дітей.

Таким чином зазначені доводи апеляційної скарги відповідача не можуть бути підставою для скасування рішення про розірвання шлюбу, на чому відповідач фактично також наполягає.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо невірного встановлення дійсних причин розірвання шлюбу, оскільки причинами розірвання шлюбу є агресивна та негативна поведінка з боку позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції встановлено, що причиною розірвання шлюбу є різні погляди подружжя на взаємовідносини в сім`ї, виникнення між сторонами непорозумінь та конфліктів, які призвели до припинення ведення спільного господарства, бюджету та шлюбних стосунків.

Виходячи з підстав та предмету позову, встановлені судом обставини є достатньою підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов вірного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що дійсними причинами розірвання шлюбу є те, що саме позивач створює в родині атмосферу ворожості та агресивно поводить себе по відношенню до дружини, що позивач є ініціатором конфліктів та сварок між подружжям, не можуть бути прийняті до уваги як підстава для зміни судового рішення, оскільки вказані обставини не доведені належними та допустимими доказами. Як вбачається з матеріалів даної справи та даних Єдиного державного реєстру судових рішень, постановами Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року у справі № 759/9278/23 та від 13 липня 2023 року у справі № 759/6652/23 провадження про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за вчинення домашнього насильства психологічного характеру ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України - закриті за відсутністю складу вказаного адміністративного правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу на стадії апеляційного провадження в сумі 8000 грн.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною 1 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Старовойтова Д.А., яка підписала відзив на апеляційну скаргу, діяла на підставі ордеру на надання правової допомоги ОСОБА_3 , виданого 12.12.2023 року Адвокатським бюро «Горецький і партнери», відповідно до договору про надання правової допомоги № 23/3009 від 14.04.2023 року.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції інтереси ОСОБА_3 представляв адвокат Яценко Д.С. на підставі ордеру про надання правничої допомоги від 21.02.2023 року ( така дата зазначена в ордері), виданого Адвокатським об`єднанням «Веріті Груп» відповідно до договору № 23/3009 від 09.07.2023 року.

Відповідно до вимог ст. 62 ЦПК України ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є належним документом для підтвердження повноважень адвоката як представника.

Проте, для визначення складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, є необхідним надання договору про надання правової допомоги, яким визначено обсяг правової допомоги, які адвокат уповноважений надати клієнту, та які саме роботи (послуги) виконати, визначена вартість цих робіт ( послуг), а також надання детального опису робіт, наданих послуг.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що у задоволенні заяви представник позивача про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу на стадії апеляційного розгляду в розмірі 8000 грн. слід відмовити за недоведеністю, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи договорів про надання правової допомоги, документів, що свідчать про оплату гонорару або документів, що свідчать про те, що сторона має понести такі витрати - акт прийому-передачі виконаних робіт ( наданих послуг) або рахунок на оплату витрат, оформлених у встановленому законом порядку.

При цьому жодного обґрунтування поважності причин неподання таких доказів разом з відзивом чи у судовому засіданні до закінчення судових дебатів, як вимагає ч. 1 ст. 246 ЦПК України, ні у відзиві на апеляційну скаргу, ні в судовому засіданні позивачем та його представником зазначено не було.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано норм матеріального і процесуального права, а тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року - залишити без змін.

В задоволенні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 березня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Немировська О.В.