провадження № 2/753/1757/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Мостовому В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2023 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Позов мотивований тим, що вона з відповідачем перебували у шлюбі, який рішенням суду від 16.09.2013 року розірвано. Мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач за рішенням суду від12.09.2013 року сплачує на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від його заробітку/доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.08.2013 року, й до повноліття дочки.

Проте, відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує, не допомагає в утриманні дитини.

Дочка відвідує додаткові заняття з математики та англійської мови, додатково займається із викладачами, професійно займається бальними танцями, займалась у дитячій театральній студії, модельному агентстві, брала участі у конкурсах тощо, найчається у школі ІТ, всі витрати несла вона самостійно, на її прохання до відповідача про допомогу у додаткових витратах на дитину, він відмовив.

Окрім того, у 2017 році у доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діагностували порушення серцевого ритму та ішемію, тому дитина періодично проходить обстеження, які вона оплачує самостійно. Дитина потребує вітамінів, ліків для підтримання стану.

Її витрати, пов`язані з лікуванням дитини, вказує, що підтверджується виписками з банківської карти на загальну суму 33 017 грн. 95 коп.

Додаткові витрати на утримання дочки просить визначити у розмірі 1/5 частини від заробітку/доходу відповідача щомісячно до повноліття дитини.

В судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа.

Представником позивача ОСОБА_4 , діючою на підстааві ордера адвоката про надання правової допомоги від 01.03.2024 року, подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із задіяністю по іншій судовій справі, без підтверджуючих документів про поважність неприбуття до суду, а пому суд відхилив дане клопотання за необґрунтованістю, й з оглду на те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, і сторони реалізували свої процесуальні права: надали відзив на позов, відповідь на відзив.

Відповідач в судове засідання не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду).

Відповідачем поданий відзив на позов від 12.02.2024 року, у якому вимоги позову не визнав та просив відмовити у задоволенні за необгрунтованістю. Вказав, що рішення суду про стягнення з нього аліментів ним виконувалось належним чином, заборгованості він не мав, а позивачка 13.03.2023 року відкликала з виконавчої служби виконавчий лист про стягнення з нього аліментів, й за їх домовленістю він у добровільному порядку сплачує на утримання дитини аліменти у розмірі 2 000 грн. щомісячно. Вказує, що є багатодітним батьком, про що має посвідчення, наразі не має постійного доходу (заробітку), за домовленністю із позивачкою має бажання щомісячно сплачувати на утримання дочки по 2 000 грн., а тому у позові просить відмовити.

Позивачем подано відповідь на відзив від 29.02.2024 року, у якому заперечує доводи відповідача на відзив та вказує, що відповідач користується дороговартісним майном, придбаває коштовні речі, здає в оренду майно тощо, й просить суд не приймати довіди відзиву.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 червня 2009 року, який рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізьної області суду від 16 вересня 2013 року розірвано.

Сторони мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізьної області суду від 12 вересня 2012 року з відповідача на користь позивачки стягувалися аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від його заробітку/доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.08.2013 року, й до повноліття дочки.

Відповідно до постанови державного виконавця Печерського ВДВС у м.Києві від 13.03.2023 року виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 , за заявою стягувача ОСОБА_1 (про поверення документа без подальшого виконання) повернуто стягувачу, тобто позивачка за власним волевиявленням викликала виконавчий лист.

Сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають за різними адресами.

Відповідач, окрім дочки ОСОБА_5 , 2009р.н., має двох інших біологічних дітей ОСОБА_6 , 2022р.н., ОСОБА_7 , 2019р.н., про що ним надано свідоцтва про народження дітей.

Голосіївською в м.Києві державною адміністрацією 25.11.2022 року видано на ім`я відповідача та ОСОБА_3 посвідчення серії НОМЕР_1 зі строком дії до 25.03.2023 року, багатодітної сім`ї.

Відповідач за погодженням із позивачкою приймає участь у матеріальному утриманні дочки ОСОБА_5 , 2009р.н., яка проживає з позивачкою, з березня 2023 року у розмірі 2 000 грн., що підтверджується тим, що позивачка за власним волевиявленням відкликали з примусового виконання виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки, й спростовує її доводи про те, що відповідач не надає коштів на утримання дитини.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Доводи позивачки про те, що вона понесла витрати на лікування дочки в сумі 33 017 грн. 95 коп., й підтверджується випискою із її банківської карти, не підтверджені належними й допустимими доказами, оскільки не містять інформацію про придбання належних ліків, й те, що такі ліки придбавались за призначенням для лікування дитини лікарем, й на вказану суму, а довідка від 01.12.2017 року про ішемічні зміни міокарда ОСОБА_8 , 2009р.н., не мітить висновку лікаря про захворювання дитини, та призначення лікування за вказаним захворюванням, й за минуванням понад 6-ти років від дати обстеження, уподальшому обстеження дитини не проводились, діагноз захворювання лікарем не визначений із призначеннням відповідного лікування, як і довідки, які не мають ознак документів, про те, що дочка сторін мала заняття у позашкільному навчанні, пов`язані з її розвитком відповідно до ст.185 СК України, позивачем не надані. Відтак, суд критично оцінює надані позивачкою від руки написані довідки про те, що дитина мала приватні уроки, відвідувала заняття з танців, без підтверджуючих платіжних документів про понесені витрати.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належність доказів це правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягає, обставини, що обгрутовано доводять вимоги позовів, судом не встановлені.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України, й судовий збір, щодо якого позивач був звільненій від його справи, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а понесені ним витрати на правову допомогу, покласти на такого позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задовленні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, - відмовити.

Судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Понесені позивачем судові витрати покласти на такого позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ: