Провадження № 2/761/2994/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі відповідача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2023 року до суду надійшла вказана позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на свою користь безпідставно отримані кошти (пенсію) у розмірі 20 242,24 грн. та судовий збір.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивачем було проведено перевірку правильності нарахування пенсії відповідачу. За результатами якої було виявлено неправомірне поновлення виплати пенсії працівнику Національного банку України.

Згідно довідки від 11.05.2016 року №277 займана посада ОСОБА_1 з 01.05.2016 року не є посадою державного службовця у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VII.

Правлінням Національного банку України з урахуванням законодавства про працю, тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, службовцям Національного банку (крім інвалідів І та І груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи у Національному банку, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

У зв`язку з чим виникла переплата відповідачу пенсії за період з 01.05.2016 року по 31.10.2016 року в сумі 23 242,24 грн., а тому позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом свої порушених прав.

06.10.2023 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено наявності факту недобросовісної поведінки відповідача, а також будь-яких інших обставин у діях останньої , які за своєю суттю могли б призвести до нарахування їй пенсійного забезпечення у розмірі більшому ніж передбачений законодавством на момент виникнення спірних відносин, а тому вимоги позивача є безпідставними.

27.10.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначає, що доводи відповідача у її відзиві необґрунтовані та безпідставні, тому просила задовольнити позов в повному обсязі.

10.11.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, де відповідач просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою про слухання справи в її відсутність та просила задовольнити заявлені вимоги.

Відповідач в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши відповідача, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначає, що ним було виявлено, що у період часу з 01.05.2016 року по 31.10.2016 року мала місце переплата пенсії відповідачу у розмірі 23 242,24 грн.

Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку (ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Так, у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум (постанова ВП Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі №753/15556/15-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За змістом ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, оскільки, стороною позивача не було доведено недобросовісність дій відповідача, а також наявності рахункової помилки, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 282, 289 ЦПК України; ст.ст. 15, 16, 1212, 1215 ЦК України; ст.ст. 1, 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд

ВИРІШИВ:

В позові Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 07 березня 2024 року

Суддя: Н.Г. Притула