КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 367/3693/22-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3258/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Одарюк М.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 червня 2023 року.

встановив:

у вересні 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за нею та за відповідачем право власності на вказану квартиру по 1/2 частині.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року позов було задоволено, визнано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Від представника позивача - ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності скаржника.

Відповідач ОСОБА_2 при зверненні до суду з апеляційною скаргою вказав адресу своєї електронної пошти. Повідомлення відповідача про розгляд справи апеляційним судом здійснювалось за зазначеною електронною адресою. За допомогою вказаною електронної пошти відповідач ОСОБА_2 комунікував з Київським апеляційним судом шляхом направлення заяв та клопотань.

Частиною 2 ст. 356 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга повинна містити, зокрема, адресу електронної пошти (за наявності) особи, яка подає апеляційну скаргу.

У постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року в справі № 757/48467/21 (провадження № 61-10924св22) зроблено висновок, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Разом із тим, якщо учасник справи надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то такий учасник справи бажає (принаймні не заперечує), щоб ці засоби комунікації використовувалися судом, що, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 725/486/22 (провадження № 61-7107св22) також зазначено, що вказавши саме таку адресу електронної пошти, позивач проінформував суд у встановлений процесуальний спосіб адресу для електронного листування, чим поклав на себе ризики щодо її актуальності.

Схожі висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 20 травня 2021 року у справі № 530/342/17 (провадження № 61-12944св19), від 30 листопада 2022 року у справі № 725/486/22 (провадження № 61-7107св22), від 04 липня 2023 року у справі № 302/1202/19 (провадження № 61-2502св23), від 26 квітня 2023 року у справі № 127/32270/21 (провадження № 61-12567св22).

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції повідомляв ОСОБА_2 про розгляд апеляційної скарги шляхом направлення кореспонденції на адресу електронної пошти, вказану ним при зверненні з апеляційною скаргою, і розгляд справи 19 грудня 2023 року вже було відкладено за клопотанням відповідача, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи в судовому засіданні 27 лютого 2024 року, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 07 червня 2019 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Вказувала, що 02 жовтня 2019 року відповідачем за її згодою було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначала, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя в період перебування їх у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим просила визнати за нею право власності на 1/2 її частину.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року позов було задоволено, визнано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана у шлюбі і відповідач не довів, що таке майно є його особистою приватною власністю. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права щодо забезпечення його участі у розгляді справи, що призвело до неможливості подання доказів на підтвердження придбання спірного майна за його особисті кошти. Зазначає, що судом не було з`ясовано те, що спірна квартира була придбана відповідачем за грошові кошти, отримані ним від продажу іншої квартири, належної йому на праві особистої приватної власності. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 07 червня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 07 червня 2019 року, виданого Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.9 том 1).

Із копії договору купівлі - продажу квартири від 02 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір укладено за згодою дружини ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бережним Д.О., зареєстровано в реєстрі за № 2153 (а.с.16,17 том 1).

Спірна квартира зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.18 том.1).

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2023 року, яке набрало законної сили.

Доводи ОСОБА_1 про те, що квартира була придбана ним за особисті кошти, які були отримані ним в дар від його батька - ОСОБА_4 були предметом перевірки у суді першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Звертаючись до суду із відзивом на позовну заяву, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що після укладення шлюбу з позивачем подружжя мало намір переїхати на постійне місце проживання з м.Дніпро до м.Ірпінь Київської області. Вказував, що у зв`язку з відсутністю у подружжя коштів на придбання квартири, 29 вересня 2019 року між ним та його батьком ОСОБА_4 було укладено договір дарування грошових коштів в розмірі 600 000 грн. Враховуючи те, що придбання спірної квартири відбуло за 564 480 грн., вважав, що квартира є його особистою приватною власністю.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

При зверненні до суду з відзивом на апеляційну скаргу, відповідачем було надано до суду копію Договору дарування грошових коштів, укладеного 29 вересня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Пунктом 1.3 вказаного договору визначено, що предметом договору дарування є грошові кошти в розмірі 600 000 грн. (а.с.185, том І).

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» належить валюта України грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України. Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України «Про валюту і валютні операції».

Частиною 4 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2023 року, яке було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року (справа № 199/5217/22), у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним було відмовлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 13 січня 2023 року, яке на момент ухвалення рішення не набрало законної сили, є безпідставними та не спростовують висновків суду.

Також колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та обмежено відповідача в участі у розгляді справи, внаслідок чого не в повному обсязі з`ясовано обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 178 ЦПК України визначено, що до відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Положеннями ст. 83 ЦПК України визначено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, висловив свої заперечення щодо позовних вимог та надав докази на свій власний розсуд, про наявність у нього інших доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом на позовну заяву, не вказував.

В підготовче судове засідання 15 лютого 2023 року відповідач не з`явився, направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення його представника з матеріалами справи (а.с.207, том І).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 15 лютого 2023 року підготовче засідання було відкладено на 16 березня 2023 року.

14 березня 2023 року від представника відповідача - ОСОБА_5 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю з`явитись до суду (а.с.243, том І).

16 березня 2023 року справу було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді у відрядженні (а.с.252, том І).

В наступне судове засідання 11 квітня 2023 року відповідач та його представник не з`явились. Судова повістка про виклик ОСОБА_2 повернулась до суду без вручення з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 11 квітня 2023 року підготовче провадження було закрито, призначено справу до розгляду на 25 травня 2023 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що підготовче судове засідання 11 квітня 2023 року насправді судом не проводилось, про що свідчить подання відповідачем 24 березня 2023 року заяви про відкладення судового засідання, призначеного на 25 травня 2023 року, спростовуються матеріалами справи. Крім того, суд звертає увагу на те, що клопотання про відкладення розгляду справи 25 травня 2023 року відповідачем було подано 24 травня 2023 року, а не 24 березня 2023 року, як він про те стверджує (а.с.23, том ІІ).

Відповідачем не було наведено обставин, які б свідчили про те, що судом було порушено його право на участь у судовому розгляді.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позиція відповідача, викладена ним в апеляційній скарзі, суперечить його доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву. При розгляді справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 не вказував про те, що спірна квартира була придбана ним за інші грошові кошти, ніж ті, які були подаровані йому його батьком.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою скаржник обґрунтовував свої заперечення проти позовних вимог іншими обставинами, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції. Також відповідач не вказував, у зв`язку з чим ним була висловлена нова версія походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, не зазначав про поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі № 686/9366/20 зазначено, що […тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні].

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 жовтня 2023 року (справа №499/895/19).

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді