КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 753/8521/18 Головуючий у суді першої інстанції - Трусова Т.О.
Номер провадження № 22-ц/824/4898/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Сукач О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, який мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка АДРЕСА_1 . Поруч із її земельною ділянкою знаходиться земельна ділянка АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_1

Вказувала, що на межі вказаних земельних ділянок ОСОБА_1 побудовані капітальна двоповерхова господарська споруда із цегли та капітальна одноповерхова господарська споруда із цегли.

Позивач зазначала, що має намір встановити огорожу, але не має змоги цього зробити, так як дах та самі споруди знаходяться на території її земельної ділянки.

ОСОБА_2 стверджувала, що у ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи, які б посвідчували його право власності на самочинно збудовані споруди.

Крім цього, позивач зазначала, що під час самовільного будівництва господарських споруд відповідачем грубо порушено положення п. 3.25* Державних будівельних норм ДБН 360-92** «Містобудування. Планування та забудівля міських та сільських поселень» (зі змінами та доповненнями) затверджених наказом № 44 Держкоммістобудування України від 17.04.1992, якими визначено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м.

З огляду на допущені відповідачем грубі порушення містобудівного законодавства позивач просила суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованих капітальних споруд (одноповерхова споруда та двоповерхова споруда) розташованих на межі земельних ділянок за адресою: ділянка АДРЕСА_1 та ділянка АДРЕСА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 належною їй земельною ділянкою, розташованою на АДРЕСА_3 , шляхом знесення самочинно збудованих на земельній ділянці, розташованій на АДРЕСА_4 , капітальної двоповерхової господарської споруди із цегли (споруда 1) та капітальної одноповерхової господарської споруди із цегли (споруда 2).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 18 704, 80 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що про розгляд даної справи він належним чином повідомлений не був, всі судові виклики повернулись на адресу суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Апелянт вважає передчасним та помилковим висновок суду, що розташування його споруд на земельній ділянці позивача не дозволяє їй встановити огорожу та погіршує умови господарювання на власній земельній ділянці, оскільки ще на момент набуття ним у власність земельної ділянки на ній вже були побудовані спірні споруди. При цьому з 2003 рокувони знаходилися на земельній ділянці в межах, що історично склались.

Вказував, що в 2011 році між сторонами стався конфлікт через намір ОСОБА_2 здійснити будівництво забору на межі з його ділянкою.

Крім того, посилається на те, що питання знесення самочинного будівництва вже піднімалось ОСОБА_2 в межах справи №753/12879/15, у якій вона просила відновити межу, що поділяє земельні ділянки сторін у відповідності з даними земельно-кадастрової документації, зобов`язати його знести побудовані капітальні будівлі, повернути самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0019 га. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Відтак, апелянт вважає, що позивач звернулась до суду з аналогічними позовними вимогами, які вже розглянуті судом, що порушує принцип правової визначеності.

Разом з тим, ОСОБА_1 вказує, що позивачем не доведено та судом не встановлено, на підставі належних доказів, відсутність інших варіантів усунення перешкод, окрім знесення спірних споруд та не надано доказів його ухилення від усунення перешкод.

Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване судове рішення та стягнути з ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

18 грудня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - Братель О.Г. , у якому вказує, що судові спори між сторонами тривають з 2012 року, судами неодноразово розглядались справи між цими ж сторонами та відповідач ОСОБА_1 отримував кореспонденцію за адресою: АДРЕСА_5 , однак після подання ОСОБА_2 даного позову у 2018 році, він став ухилятись від отримання судових викликів та повідомлень за вказаною вище адресою.

Представник позивача вважає, що факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, яку суд надсилав за належною адресою місця реєстрації з додержанням вимог процесуального законодавства та яка не отримувалась ОСОБА_1 , не може вважатись поважною причиною неявки, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою останнього.

Зазначає, що справа №753/12879/15 мала інший предмет та підстави позову, судом першої інстанції досліджено та проаналізовано судові рішення у вказаній справі та прийнято законне та обґрунтоване рішення про усунення перешкод в даній справі.

Посилання апелянта на відсутність в матеріалах справи доказів, що свідчили б про відсутність інших варіантів усунення перешкод, окрім знесення спірних споруд та не надано доказів його ухилення від усунення перешкод, є таким, що спрямоване на уникнення негативних наслідків, не узгоджується з іншими письмовими доказами, що додані до справи, оскільки конфлікт між сторонами існує з 2011 року та відповідачем жодного разу не висловлювалось пропозицій щодо вирішення спірного питання мирним та конструктивним шляхом.

Враховуючи вказане у відзиві, представник позивача Братель О.Г. просить апеляційний суд оскаржуване рішення залишити без змін.

При апеляційному розгляді справи апелянта ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

При цьому апелянт звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що право власності на земельну ділянку в нього виникло раніше ніж у позивачки у справі. При набутті права власності на вище вказану земельну ділянку, отримавши її в дар, на даній земельній ділянці уже існували спірні нежитлові приміщення і при неодноразовому виході комісій, в тому числі і садового товариства, було встановлено, що вони розташовані на отриманій ним у власність земельній ділянці. Будь яких порушень при отриманні у власність земельної ділянки не було, що вже було встановлено у судових рішеннях, які були ініційовані позивачкою раніше. Наданою у даній справі експертизою не підтверджується незаконність розташування споруд саме на земельній ділянці позивачки, оскільки предметом експертного дослідження не було взаємне розташування земельних ділянок сторін, можливих їх накладень, а зображено лише земельну ділянку позивачки, яка була набута позивачкою після отримання у власність земельної ділянки ним. При цьому при отриманні у власність земельної ділянки позивачка не заперечувала проти існуючих на той час споруд.

Представник позивачки ОСОБА_2 , адвокат Братель О.Г. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка АДРЕСА_1 (державний акт про право власності на земельну ділянку КВ № 129588 від 16.08.2005).

Поруч із земельною ділянкою позивача знаходиться земельна ділянка АДРЕСА_2 , яка була набута ОСОБА_1 в результаті укладання договору дарування земельної ділянки 15 листопада 2003 року, Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку КВ № 120149 зареєстровано 29 січня 2004 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради за № 10-7-01433.

На межі земельної ділянки відповідача за адресою: ділянка АДРЕСА_2 , яка межує із земельною ділянкою позивача побудовані капітальна двоповерхова господарська споруда із цегли (далі - споруда 1) та капітальна одноповерхова господарська споруда із цегли (далі - споруда 2).

Актом обстеження земельної ділянки № 558/02 від 19 березня 2012 року Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації встановлено, що ОСОБА_1 земельна ділянка якого розташована по АДРЕСА_4 , самовільно зайнята суміжна земельна ділянка площею 19 кв.м. по межі від В до Г, яка у відповідності до державного акту про право власності на земельну ділянку від 16 серпня 2005 року належить ОСОБА_2 . На самовільно зайнятій земельній ділянці, між поворотними точками межі 3 та 4 по межі від В до Г, розташовані господарські будівлі з цегли ОСОБА_1 (а.с.102-103).

Зі змісту документів наявних в матеріалах справи вбачається, що Департаментом містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації на запит ОСОБА_2 від 10 березня 2017 року надано відповідь за № 005-4869 від 17 березня 2017 року згідно якої даними електронної бази документообігу Департаменту, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки або будівельний паспорт забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 . не надавались (а.с. 18-19).

Департаментом з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва на запит ОСОБА_2 від 10 березня 2017 року надано відповідь №073-073/М-321-726 від 07 квітня 2017 року про те, що Департаментом не видавалися та не реєструвалися документи дозвільного та декларативного характеру, які б давали право на виконання підготовчих і будівельних робіт та не приймалися в експлуатацію об`єкти будівництва за адресою: ділянка АДРЕСА_2 (а.с. 20-22).

Вирішуючи позовну вимогу про зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованих капітальних господарських споруд, суд виходив із того, що розташування самочинно збудованої капітальної двоповерхової господарської споруди із цегли (споруда 1) та капітальної одноповерхової господарської споруди із цегли (споруда 2), зведених на земельній ділянці АДРЕСА_2 (кадастровий номер :90:623:0064) на межі земельної ділянки АДРЕСА_1 (кадастровий номер :90:623:0067), не відповідає вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» в частині незабезпечення відстані до межі земельної ділянки кадастровий номер :90:623:0067 від стіни споруди 1 та споруди 2 менше 1,0 м.

Порушення відповідачем будівельних норм, які визначають, що відстань від межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни має бути не менше 1 метра, супроводжується відсутністю влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжної земельної ділянки належної відповідачу.

Суд зазначив, що право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Оскільки на даний час ОСОБА_1 є власниками земельної ділянки АДРЕСА_2 (кадастровий номер :90:623:0064) суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої капітальної двоповерхової господарської споруди із цегли (споруда 1) та капітальної одноповерхової господарської споруди із цегли (споруда 2), зведених на земельній ділянці АДРЕСА_2 (кадастровий номер :90:623:0064) на межі земельної ділянки АДРЕСА_1 (кадастровий номер :90:623:0067).

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (стаття 376 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 і стаття 391 ЦК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пунктів "г", "е" частини першої статті 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина друга, пункту "б" частини третьої статті 152 ЗК України).

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач у справі ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0595 га., кадастровий номер :90:623:0067 з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована в АДРЕСА_3 . Право власності ОСОБА_2 на дану земельну ділянку набуто на підставі рішення Київської міської ради від 30 вересня 2004 року за №518/1928. Даний факт підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №129588, який виданий 16 серпня 2005 року. (а.с. 10 т.1).

Відповідачу у справі ОСОБА_1 належить на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0607 га., кадастровий номер :90:623:0064 з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована в АДРЕСА_4 . Право власності ОСОБА_1 на дану земельну ділянку набуто на підставі договору дарування земельної ділянки від 15 листопада 2003 року (ВАР № №366987). Даний факт підтверджується копією Державного акту направо власності на земельну ділянку серії КВ №120149, який виданий 29 січня 2004 року (а.с. 11 т.1).

Із матеріалів вказаної справи вбачається, що у 2013 році ОСОБА_2 уже зверталася до суду із позовом до ОСОБА_1 із позовними вимогами про відновлення меж земельної ділянки, повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки власнику, знесення самочинно забудованої будівлі та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 липня 2013 року у цивільній справі № 753/5615/13-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу КМР, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про відновлення межу земельної ділянки, повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки власнику, знесення самочинно забудованої будівлі та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Зазначене рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2013 року. Ухвалою касаційної інстанції - суддею ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Вирішуючи у вище вказаній справі (№753/5615/13-ц) спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судом першої інстанції було встановлено, що «земельна ділянка АДРЕСА_2 була отримана відповідачем 15 листопада 2003 року, згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Турчак С.М., та зареєстрованого в реєстрі за № 2582.

На момент придбання земельної ділянки НОМЕР_1 на ній були розміщені дві господарські будівлі, за якими на відстані 25 сантиметрів розміщувався дерев`яний паркан, встановлений попереднім власником земельної ділянки № НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , за погодженням із сусідами (власниками прилеглих земельних ділянок). Зазначений дерев`яний паркан було встановлено безпосередньо на межі між земельною ділянкою АДРЕСА_6 .

Згідно акту здачі прийомки перенесених в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки переданої у приватну власність для обслуговування жилого будинку і господарських будівель від 22.05.2003 p., зауважень щодо меж земельної ділянки від суміжних землевласників та землекористувачів не поступило. Розміри земельної ділянки НОМЕР_1 приведені на кадастровому плані земельної ділянки.

Відсутність зауважень щодо меж земельної ділянки від суміжних землевласників, а саме: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_7 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_8 ) підтверджується підписами вказаних осіб на відповідних примірниках акту здачі прийомки перенесених в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки. Цей факт підтверджений в судовому засіданні документально та станом на дату подання заперечення не оскаржується позивачем, тому суд вважає його доведеним.

Крім того, технічна документація містить інформацію щодо наявності зазначених вище господарських будівель на земельній ділянці НОМЕР_1 на дату складення документації та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку.

Згідно процедури розгляду звернень членів садівничого товариства, у випадку виявлення комісією порушень з боку одного із землекористувачів, таке порушення має бути належним чином оформлено.

Так земельна ділянка № НОМЕР_2 , належна Позивачу, відступає від прямих ліній абрису, наведених в акті на право власності: будівлі та огорожа земельної ділянки НОМЕР_2 заходять на земельні ділянки, належні іншим землекористувачам, а також - находять на територію загального користування (дорогу), виділяючи порівняно з огорожами інших землекористувачів.

Технічна документація про відновленню зовнішніх меж на місцевості, складена на підставі даних, наданих Позивачем, без урахування знищеного межового знаку, не є належним доказом, оскільки висновки зазначеного вище відновлення меж земельної ділянки Позивача не відповідають реальним обставинам користування земельними ділянками, роботи зроблені без урахування думки сусідніх землекористувачів. Крім того, Позивачем не було зроблено погодження меж.

Так, дані наданої документації неточні, виходять із невірних значень площі земельної ділянки НОМЕР_2. Так, згідно даних державного акту на право власності на земельну ділянку Позивача, площа земельної ділянки, належної Позивачу, становить 0,0595 га. Згідно даних Публічної кадастрової карти України, площа земельної ділянки Позивача становить 594,63 кв.м.

При цьому, відповідно до акту перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та прийомки-передачі межових знаків на зберіганню від 29.05.2012 р., площа становить 0,0575 га, а згідно акту здачі-прийомки перенесених в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки від 17.01.2012 р. -0,0595 га, а згідно даних технічної документації (даних пояснювальної записки) площа земельної ділянки становить взагалі 0,0600 га.

Фактичної передачі межових знаків Позивачу проведено не було (незважаючи на наявність акту їх здачі-прийомки). Відновлення меж згідно зазначеної технічної документації проведено в спосіб, що порушує права інших землекористувачів. Будівлі, що належать Позивачу, виявляються такими, що побудовані на земельних ділянках інших землекористувачів. Дані обставини є доказом відмінності зазначених в поданих Позивачем документах від меж землекористування, що реально склались.

Зазначений вище належний Відповідачу державний акт на право власності на землю виготовлений правильно, із проведенням відповідного погодження із іншими землевласниками та безпосереднього винесення меж в натуру, а тому підстав для задоволення позовної заяви Позивача не має».

Із вказаного рішення вбачається, що Дарницьким районним судом міста Києва при розгляді справи 753/5615/13-ц судом було встановлено, що господарські будівлі, які позивач просить знести у справі, яка на даний час переглядається апеляційним судом, були спорудженні попереднім власником земельної ділянки - ОСОБА_7 за погодженням із суміжними землекористувачами, в тому числі із позивачкою у справі ОСОБА_2 , тобто до набуття відповідачем у справі ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0607 га., кадастровий номер :90:623:0064 з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована в АДРЕСА_4 .

Позивачка у справі ОСОБА_2 набула права власності на земельну ділянку площею 0,0595 га., кадастровий номер :90:623:0067 з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована в АДРЕСА_3 у 2004 році на підставі рішення Київської міської ради від 30 вересня 2004 року за наявності вище вказаних споруд та всупереч положенням ч. 5 ст. 152 ЗК України погодилася на отримання вказаної земельної ділянки із даними обтяженнями.

Згідно до положень викладених у ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі звертаючись у 2013 році до суду із позовом до ОСОБА_1 заявляла позовну вимоги - зобов`язати відповідача знести побудовані ним капітальні нежитлові будівлі, розміщені на самовільно зайнятій земельній ділянці, зобов`язати відповідач повернути позивачці самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 0,0019 га. І суд першої інстанції при вирішенні вказаного спору, в тому числі і в частині даних позовних вимог, дійшов висновку про необґрунтованість вказаних вимог ОСОБА_2 .

Тому, колегія суддів з врахуванням встановлених обставин Дарницьким районним судом міста Києва при розгляді справи №753/5615/13-цміж тими ж сторонами доходить висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 в частині знесення самочинно збудованих споруд на земельній ділянці, яка на даний час належить відповідачу у справі ОСОБА_1 , оскільки при попередньому розгляді справи ці доводи позивача були спростовані у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів враховує дані обставини як преюдиційно встановлені.

Згідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia)).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) вказано, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні у ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Подання нових доказів чи інше перефразування підстави позову не буде свідчити про пред`явлення іншого позову, у будь-якому випадку це буде тотожний позов (див. постанову Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 204/7727/19, провадження № 61-1251св23).

Звертаючись із позовом у справі № 753/5615/13-цу 2013 році позивач ОСОБА_2 просила : (1) відновити межу, яка поділяє земельні ділянки по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_4 у відповідності з даними земельно-кадастрової документації, (2) зобов`язати відповідача знести побудовані ним капітальні нежитлові будівлі, розміщені на самовільно зайнятій земельній ділянці, (3) зобов`язати відповідача повернути позивачці самовільно зайняту ним земельну лядку площею 0,0019 га, (4) стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду - 25 000 гривень, зазначивши в позовній заяві нормативно-правову кваліфікацію обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, в тому числі правову підставу позову - положення статті 376 ЦК України.

Звертаючись у 2018 році із новим позовом по даній справі ОСОБА_2 заявила аналогічні вимоги до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованих господарських споруд на тій же земельні ділянці площею 0,0019 га., однак на підтвердження вказаних вимог позивачка у справі подала нові докази, серед яких і висновок експерта №1-06/03 від 06 березня 2019 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, посилаючись на вказаний висновок експерта, та визнаючи його як належний та достатній доказ для задоволення вимог позивача не звернув увагу на те, що в ньому відсутні відомості щодо взаєморозташування земельних ділянок позивача та відповідача, а міститься лише відображення земельної ділянки позивачки кадастровий номер : 90:623:0067 із зображення споруд, які були набуті відповідачем при укладенні договору дарування у 2003 році.

Таким чином, колегія суддів з врахуванням викладених вище обставин справи доходить висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, ухвалення рішення судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушені норми процесуального права та не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд фактично повторно розглянув спір між сторонами, який раніше уже був вирішений, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки відповідач у справі при подачі апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 1 057,20 грн, тому вказані витрати повинні бути йому компенсовані за рахунок позивачки.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 листопада 2020 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 березня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв