ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2677/24 Справа № 183/3806/23 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Лопатіна М. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Лопатіної М.Ю.,

суддів: - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря - Ніколиної А.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2023 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визначення часток та визнання права власності на частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви.

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 30 липня 1994 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , від якого вони мають повнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу, а саме 07 серпня 1996 року вони з чоловіком за кошти, що були подаровані їм на весілля, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2659, придбали житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на зазначений житловий будинок був оформлений на ім`я чоловіка. 21 лютого 2001 року шлюб між нею та чоловіком був вперше розірваний і відповідач ОСОБА_2 змінив місце проживання, а вона з сином залишились проживати в даному будинку. З жовтня 2002 року по 15 січня 2005 року вони з чоловіком перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 15 січня 2005 року до 12 квітня 2021 року перебували у повторно зареєстрованому шлюбі. Після повторного розірвання шлюбу, відповідач наполягав на її знятті з реєстраційного обліку та виселенні зі спірного житлового будинку. Згодом їй стало відомо, що 13 вересня 2021 року сестра колишнього чоловіка - ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до неї та сина ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 . та виселення. Ознайомившись з матеріалами справи за позовом ОСОБА_4 , вона дізналась, що 03 жовтня 1998 року її чоловік ОСОБА_2 на товарній біржі продав спірний житловий будинок своєму батькові ОСОБА_3 . Крім того, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року за ОСОБА_6 було визнано право власності на зазначений будинок. Пізніш, 08 вересня 2021 року ОСОБА_3 подарував зазначений житловий будинок своїй доньці ОСОБА_4 .

З огляду на те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач ОСОБА_2 для відчуження даного будинку не мав необхідний для цього обсяг цивільної дієздатності і не отримав на це її згоду, просила суд визнати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . спільною власністю її та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу даного житлового будинку, укладений 03 жовтня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений на товарній біржі «Дніпропетровська міська біржа» за № 179-498, зареєстрований в КП «Новомосковське МБТІ» за реєстраційним номером 1178-5; визнати частки подружжя у спільній сумісній власності рівними та визнати за нею право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, визначення часток, визнання права власності на частину житлового будинку відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка пропустила строк позовної давності за вимогами про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку. Крім того, суд дійшов висновку про те, що оскільки позивачкою при пред`явленні позову факт укладення договору дарування спірного будинку залишений поза увагою і вимог про витребування цього майна у останнього власника ОСОБА_1 не заявила, позов про визначення частки у спірному житловому будинку та визнання за позивачкою права власності на цю частку майна задоволенню не підлягає, з огляду на обрання неналежного способу захисту порушеного права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись із таким судовим рішенням, позивачка ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Зільберта О.Є., подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про те, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки вона дізналась про своє порушене право лише 13 вересня 2021 року, коли з позовом до неї звернулась сестра колишнього чоловіка - ОСОБА_4 про визнання її та сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування спірним житловим будинком та виселення. Таким чином скаржниця вважає, що місцевий суд не вірно застосував вимоги ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст. 71, 80 Української РСР 1963 року щодо наявності підстав для застосування строків позовної давності до вимог про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору купівлі-продажу цього нерухомого майна. Крім того, скаржниця посилалась на те, що суд не вірно застосував ст.ст. 15, 16 ЦК України та дійшов неправильного висновку, що нею обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки у разі задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, недійсним буде і договір дарування цього нерухомого майна, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Доводи і заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на відповідність рішення суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості.

Інші учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник скаржниці адвокат Зільберт О.Є. у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Городецька С.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Згідно заяв, просили справу розглянути у їх відсутність, апеляційну скаргу - залишити без задоволення. рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мотивувальна частина.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи.

Встановлено, що з 30 липня 1994 року по 21 лютого 2001 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі, що був зареєстрований у виконкомі Піщанської сільської Ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 18 (а.с.12, 14). 15 січня 2005 року в Новомосковському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Дніпро), актовий запис № 1, між сторонами шлюб був укладений повторно і розірваний рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року ( а.с.87)

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-2659, 07 серпня 1996 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 25-26).

03 серпня 1998 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав житловий будинок - А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б - сарай цегла, В вхід до погребу, Г гараж цегла, Д - туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , про що вбачається з копії договору купівлі-продажу, укладеного на Дніпропетровській міській біржі нерухомості (а.с. 21-22).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2021 року у справі № 183/4398/20, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року залишено без змін, за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , визнано право власності на житловий будинок - А, цегла, житловою площею 53,5 кв.м., загальною площею 81 кв.м.,з надвірними побудовами: Б - сарай цегла, В вхід до погребу, Г гараж цегла, Д - туалет, 1-3 огорожа цегла, метал, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-20, 91-99).

Згідно договору дарування житлового будинку від 08 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1009, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 вищевказаний житловий будинок. (а.с. 24, 84-86).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 визнано такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , та виселено з нього (а.с. 99-107).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

У відповідності до вимог статті 227 ЦК Української РСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Судом першої інстанції встановлено, що перебуваючи у шлюбі, подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали у спільну сумісну власність житловий будинок за АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що 03 жовтня 1998 року ОСОБА_2 уклав угоду по відчуженню зазначеного спільного майна подружжя, що потребувала обов`язкове нотаріальне засвідчення, без письмової згоди дружини, місцевий суд правильно виходив з того, що що суб`єктивні права останньої на частку у цьому майні були порушені, а тому є обгрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного житлового будинку спільною власністю подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу даного житлового будинку.

Разом з тим, відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

За вимогами ст. 76 ЦК Української РСР 1963 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні положення містяться в ст..ст. 257,261, 267 ЦК України 2004 року.

Враховуючи те, що представник відповідача заявив про пропуск позивачкою строку позовної давності для звернення із позовом про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним договору купівлі-продажу, місцевий суд дійшов вірного висновку про застосування до цих позовних вимог правових наслідків спливу строку позовної давності, оскільки матеріали справи свідчать про те, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 дізналась про своє порушене право лише 13 вересня 2021 року, коли з позовом до неї звернулась ОСОБА_4 про визнання її та сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим будинком та виселення, апеляційний суд вважає неспроможними з наступних підстав.

Так, згідно листа Піщанської сільської ради за № 385 від 12 вересня 2023 року (а.с.145) позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою спірного будинку з 24 вересня 1997 року по 03 серпня 1998 року та у період з 10 травня 2017 року по 12 січня 2023 року. Зі змісту ст. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин вбачається, що реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї. Таким чином, при повторній реєстрації 10 травня 2017 року у спірному будинку, позивачці достеменно було відомо, що новим власником даного будинку є ОСОБА_3 . З даним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась в березні 2023 року, таким чином пропустивши строк позовної давності.

Також є вірним висновок місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею право власності на частину спірного житлового будинку.

Так, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.

Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Предметом позову позивачка визначила, зокрема, вимогу про визнання за нею права власності на 1/ 2 частину спірного житлового будинку.

Однак, за обставинами справи встановлено, що на час розгляду даної справи спірний житловий будинок, на підставі договору дарування від 08 вересня 2021 року, належить на праві власності ОСОБА_4 . При цьому позовних вимог про витребування цього будинку у ОСОБА_4 позивачкою не заявлялось.

Але, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого володіння, вимога власника про визнання права власності є неефективною.

З огляду на викладене, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частину спірного нерухомого майна, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає характеру порушеного права та не призведе до ефективного його поновлення.

З урахуванням наведеного, є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що у разі задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, недійсним буде і договір дарування цього нерухомого майна, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін,то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України, не проводиться.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2024 року.

Судді: