П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року м. Київ

Справа № 757/7634/23

Провадження № 22-ц/824/5818/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 20 березня 2024 року

Повний текст постанови складено 21 березня 2024 року

Київський апеляцій суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Мандрики О.П.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне Товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Павленком Вячеславом Вікторовичем на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності правочину,-

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності правочину.

Позов мотивований тим, що 21 травня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк»

і ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № К500А+28383041, який складається із заяви відповідача про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, відповідно до умов яких банк надав ОСОБА_1 у платне користування автомобіль марки «Fiat», модель «Linea», 2013 року випуску, тип - ТЗ: седан/лифтбек, а ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати щомісячні лізингові платежі, пов?язані з виконанням договору лізингу.

У жовтні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу (справа № 753/19798/16-ц), та посилаючись на те, що відповідач не виконує свої зобов`язання, просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, яка станом на 19 жовтня 2016 року становить 44 081,41 грн, з яких: 24 913,47 грн - заборгованість по залишку вартості предмета лізингу, 7 870,58 грн - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу, 4 968,50 грн - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмета лізингу, 6 328,86 грн. - пеня.

Позивач вказував, що згідно вказаного нікчемного договору вартість предмету лізінгу становить 103 563,88 грн, а згідно наданої довідки АТ КБ «ПриватБанк» від

30 вересня 2022 року № 5L3TMQR43I7O7LTE платіж клієнта згідно доданої таблиці становив 133 694,29 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості яка виникла

з виконання ОСОБА_1 недійсного договору № К500А+28383041 у розмірі

175 186,41 грн, з яких: інфляційні нарахування -36 921,11 грн; 3 % річних - 4 571,25 грн

і тіло боргу - 133 694,29 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду. Відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд проводити за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на позовну заяву, у якому просило відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у зв?язку з пропуском позивачем позовної давності.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що заявлені позовні вимоги щодо застосування наслідків недійсності правочину від 21 травня 2013 року є обґрунтованими, проте звертаючись до суду з позовом 23 лютого 2023 року, позивач пропустив позовну давність про застосування якої заявлено відповідачем, оскільки строк позовної давності за нікчемним правочином починає свій перебіг з дня укладення нікчемного правочину.

01 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павленко В. В. подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 175 186,65 грн заборгованості яка виникла з виконання позивачем нікчемного (недійсного) договору

№ К500А+28383041.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір фінансового лізингу

№ К500А+28383041 від 21 травня 2013 року постановою Київського апеляційного суд увід 14 липня 2021 року визнано нікчемним, а частина перша статті 236 ЦК України визначає момент недійсності правочину: нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто в межах позовної давності. Згідно умов вказаного договору, додаткові умови встановлено на сайті банку https://privatbank.ua/, за якими строк позовної давності щодо вимог банку, які виникають на підставі умов та правил становить 15 років. Вказує, що у разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 01 грудня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2023 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка В. В. про поновлення строк уна апеляційне оскарження рішення Печерського районного суд ум. Києва від 26 вересня 2023 року задоволено та поновлено його. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка В. В. на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності правочину.

Витребувано з Печерського районного суду м. Києва матеріали справи

№ 757/7634/23-ц за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків недійсності правочину.

03 січня 2024 року матеріали справи надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Представником АТ КБ «ПриватБанк» Яндульським Д.В. подано подано відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Павленко В.В. підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Яндульський Д.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що 21 травня 2013 року між АТ КБ «ПриватБанк»

і ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № К500А+28383041, за умовами якого відповідач отримав у платне користування автомобіль марки «Fiat», модель «Linea», 2013 року випуску, тип - ТЗ: седан/лифтбек, кузов шасі

№ НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк до 21 травня

2018 року та у розмірі, встановленому у графіку лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору.

У жовтні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу (спарва № 753/19798/16).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 24 913,47 грн заборгованості по залишку вартості предмету лізингу за заявою про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу від 21 травня 2013 року № К500А+28383041,

1 378,00 грн судового збору, а всього стягнено 26 291,47 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2021 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу.

Постанова апеляційного суду умотивована тим, що стягнення судом першої інстанції з відповідача 24 913,47 грн заборгованості по залишку вартості предмету лізингу в порядку застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, не ґрунтуються на статті 216 ЦК України, оскільки договір фінансового лізингу від 21 травня 2013 року

№ К500А+28383041 є нікчемним у силу закону.

Постанова Київського апеляційного суду набрала законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин Київський апеляційний суд встановив, що договір фінансового лізингу від 21 травня 2013 року № К500А+28383041 є нікчемним у силу закону, що встановлено постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2021 року та не підлягає додатковому доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» у якому просив застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості яка виникла з виконання ОСОБА_1 недійсного договору № К500А+28383041 у розмірі 175 186,41 грн,

з яких: інфляційні нарахування -36 921,11 грн; 3 % річних - 4 571,25 грн і тіло боргу -

133 694,29 грн.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на позовну заяву просило застосувати позовну давність.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією

і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які

є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 626-629 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ

у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем як лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна

в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

На правовідносини щодо оплати за надання об`єкта лізингу у користування поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Частиною другою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У справі встановлено, що договір про фінансовий лізинг від 21 травня 2013 року № К500А+28383041, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , є нікчемний, оскільки сторони не дотрималися вимог статей 799 та 806 ЦК України про нотаріальне посвідчення такого договору, що встановлено постановою Київського апеляційного суд увід 14 липня 2021 року.

У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме - об`єкт лізингу, яким він користувався.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» коштів, сплачених за нікчемним договором, є обґрунтованими.

Установлено, що АТ КБ «ПриватБанк» заявило про застосування позовної давності (а. с. 46-50).

Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк,

у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251-254 ЦК України).

Згідно із частинам першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Установлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 21 травня 2013 року. Із позовом ОСОБА_1 звернувся

23 лютого 2023 року, тобто із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони

у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову

в задоволенні позову у зв?язку з пропуском позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем у справі.

Враховуючи вказані норми матеріального права, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відносно вимог про застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі, що є правовою підставою для відмови

у задоволенні такої позовної вимоги.

Наведене відповідає усталеній практиці Верховного Суду, зокрема, постановам від 04 грудня 2019 року в справі № 234/13519/16-ц (провадження № 61-14512св18), від

18 березня 2020 року в справі № 755/612/16-ц (провадження № 61-14687св19), від

22 грудня 2021 року в справі № 334/1662/19 (провадження № 61-12403св21), від 08 червня 2022 року в справі № 405/1018/17 (провадження № 61-18084св21), від 12 квітня 2023 року в справі № 752/7218/16-ц (провадження № 61-11244св22).

Аргументи заявника про те, що згідно умов вказаного договору, додаткові умови встановлено на сайті банку https://privatbank.ua/, за якими строк позовної давності щодо вимог банку, які виникають на підставі умов та правил становить 15 років,

є безпідставними, оскільки заявник не надав доказів що саме ці додаткові умови, які розміщені на сайті банку https://privatbank.ua діяли станом на 21 травня 2013 року. Крім того, договір фінансового лізингу є нікчемний, а відтак не можна вважати узгоджену між сторонами позовну давність, яка не зазначена в договорі про фінансовий лізинг.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка В. В. беззадоволення,

а рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року - без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним суд не здійснює.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павленка Вячеслава Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна