ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/611/24 Справа № 207/1940/21 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової-Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року у справі № 207/1940/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Жидков Володимир Юрійович, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, (суддя першої інстанції Погребняк Т.Ю.), -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовну заявою до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Жидков Володимир Юрійович про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання договору дарування нерухомого майна недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що восени 1984 року він познайомився з ОСОБА_3 та з того часу вони стали проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу аж до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач приймав участь у вихованні та утриманні її дітей, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, проводили спільні витрати з придбання предметів побуту, продуктів харчування, одягу, придбавали майно в інтересах сім`ї, обслуговували наявну в їх розпорядженні земельну ділянку, а врожай використовували для власних потреб та на продаж. Також займались вигодовуванням тварин на подальший їх продаж та для власного вжитку та мали і інші права та обов`язки, притаманні подружжю.

Під час сумісного проживання, в інтересах сім`ї, за рахунок сумісних коштів, ними було придбано через Товарну біржу «Автомобілі та нерухомість» за договором купівлі-продажу від 30 квітня 1998 року, реєстраційний № 009-Н, нерухоме майно, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 54,7 кв.м, Б-1 літня кухня, В-1 сарай, Г-1 вбиральня, Ж-1 гараж, № 1,4-7 огорожа, № 8 зливна яма, І, ІІ тротуари.

Оскільки позивач проживав вже тривалий час з ОСОБА_3 у фактично шлюбних відносинах, повністю довіряв їй, оскільки вважав її за дружину, тому надав згоду на оформлення зазначеного нерухомого майна на її ім`я. Позивач з моменту придбання та до теперішнього часу проживає у цьому будинку, іншого житла не має.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла від тяжкої хвороби, а позивач до дня її смерті надавав їй допомогу по догляду, купував ліки, продукти споживання, матеріально утримував, а згодом і організовував поховання власним коштом.

Після смерті ОСОБА_3 позивач у лютому 2021 року дізнався, що придбане за час спільного проживання з ОСОБА_3 нерухоме майно 05 серпня 2020 року подаровано за договором дарування ОСОБА_1 , одній з доньок ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя в силу ст. 60,74 Сімейного кодексу України, а договір дарування від 05 серпня 2020 року є недійсним, оскільки вчинений з порушенням ст.ст.203,215 ЦК України.

Позивач просив суд встановити факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1984 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 54,7 кв. м, Б-1 літня кухня, В-1 сарай, Г-1 вбиральня, Ж-1 гараж, №1 ,4-7 огорожа, № 8 - зливна яма, І, ІІ - тротуари, придбаного під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 1984 року по 04 грудня 2020 року; визнати договір дарування нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 84,8 кв.м., житловою площею 54,7 кв.м, Б-1 - літня кухня, В-1 - сарай, Г-1 - вбиральня, Ж-1 - гараж, № 1,4-7 - огорожа, № 8 - зливна яма, І, ІІ - тротуари, укладеного 05 серпня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого нотаріально та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 104 приватним нотаріусом Жидковим Володимиром Юрійовичем - недійсним.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Жидков Володимир Юрійович, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання договору дарування нерухомого майна недійсним - задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрацію шлюбу з 03 вересня 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано недійсним договір дарування нерухомого майна, розташованого за адресою: буд. АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку - А-1, загальною площею - 84, 8 кв. м, житловою площею - 54,7 кв. м; Б-1 - літня кухня; В-1 - сарай; Г-1 - вбиральня; Ж-1 - гараж; № 1,4-7 - огорожа; № 8 - зливна яма; І, ІІ - тротуари, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 05 серпня 2020 року, нотаріально посвідчений та зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 104 приватним нотаріусом Жидковим Володимиром Юрійовичем.

Судові витрати у вигляді судового збору в сумі 908,00 грн., сплачені позивачем при зверненні до суду, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 подала до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог; стягнути з ОСОБА_2 понесені нею витрати, пов`язані з правничою допомогою.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідачка посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права та процесуального права.

Відповідачка зазначає, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейного кодексу України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР, який охоплює період, заявлений позивачем, не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав та обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення КпШС України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Відповідачка ОСОБА_1 зазначає, що її мати придбала спірний будинок 30 квітня 1998 року в період чинності Закону України «Про власність» та ЦК УРСР, а тому спірні правовідносини виникли до 01 січня 2004 року, тобто під час дії КпШС України 1969 року, тому порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначається за нормами діючого на той час законодавства, яке ці відносини регулює.

За вищенаведеним законодавством частка у майні, набутому до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі, визначаються відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін. Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі не перебували, тому позивач зобов`язаний довести факт того, що спірний будинок придбаний за рахунок спільної праці та його трудової участі, або довести, що існувала письмова домовленість між ними щодо спірного майна.

Суд першої інстанції не надав уваги письмовому доказу, а саме договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 від 08 липня 1998 року, продавцями за яким були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та позивачеві ОСОБА_2 належала всього 1/6 частина цієї квартири.

Зазначена квартира була продана після купівлі 30 квітня 1998 року спірного будинку. Суд першої інстанції надав оцінку пояснення свідка ОСОБА_7 , яка на 1998 рік була малолітньою особою, що є неналежним доказом. Свідок ОСОБА_8 надав нотаріально посвідчену заяву, в якій підтвердив викладені позивачем обставини, що порушує вимоги ст. 90-93 ЦПК України, що не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи за висновками Верховного Суду України по справі № 200/17947/16-ц.

Суд не надав уваги і тому, що згідно наданої ОСОБА_2 трудової книжки, останній з 1996 року ніде не працював, а тому і доходів не мав. Також не з`ясовано яка ж саме частка позивача у спірному будинку відповідно його фактичного внеску щодо придбання спірного майна.

У суду не було правових підстав визнавати догові дарування від 05 серпня 2020 року недійсним, та, як наслідок і задовольняти позовні вимоги позивача в цій частині.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 жовтня 2023 року справу було витребувано з суду першої інстанції.

23 жовтня 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_1 залишалась без руху, якою недоліки, визначені судом, були усунені 15 листопада 2023 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року призначено апеляційну скаргу ОСОБА_1 до розгляду.

11 грудня 2023 року в системі «Електронний суд» ОСОБА_2 подав письмові пояснення, в яких зазначив, що з доводами ОСОБА_1 не згоден, при цьому послався на Конвенцію та практику ЄСПЛ, як джерело права. Так, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях застосовує гнучкий підхід до інтерпретації сімейного життя, беручи до уваги різноманітність сімейних відносин. Такий підхід було застосовано і судом першої інстанції у цій справі і до ст. 74 СК України. Суд не встановив нагальних соціальних потреб та достатньої законної мети для втручання в сімейне життя позивача і тому вирішив справу на його користь. Не застосування цього підходу могло призвести до дискримінаційних наслідків для позивача, а саме, різного ставлення до осіб, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в частині визнання їх сім`єю та набуття майнових прав, як до 31 грудня 2003 року, так і після 01 січня 2004 року.

На підставі викладеного просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 28 лютого 2024 року позивач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою (том № 2, а.с. 17 зв.).

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 28 лютого 2024 року третя особа - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Жидков Володимир Юрійович не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Царьової О.С., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний будинок придбано ОСОБА_3 через Товарну біржу «Автомобілі та нерухомість» за договором купівлі-продажу від 30 квітня 1998 року, реєстраційний № 009-Н, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_3 Дніпродзержинським бюро технічної інвентаризації, про що міститься інформація на паперових носіях ( том № 1, а. с. 60, 64), будь-якого письмового договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визначення статусу придбаного майна під час сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу укладено не було.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцеві положення Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі ( частина 1 статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року.

Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Згідно з чинним на період з 1991 року до 01 січня 2004 року законодавством, спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу.

Так, статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 16 Закону України «Про власність» було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Вказане вище співпадає з висновками Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладених у постанові від 11.03.2015 року у справі № 6 211цс14.

Як вбачається із копії трудової книжки ОСОБА_2 , останній з 1996 року ніде не працював, а тому доходів не мав (а.с. 8 10).

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що вбачаються обставини, котрі свідчать, що особа, котра вчинила угоду з відчуження будинку ОСОБА_3 не мала права її укладати та здійснювати відчуження на користь ОСОБА_1 , протиправно позбавивши права власності потенційного співвласника позивача ОСОБА_2 , є безпідставним, оскільки відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Дніпровський апеляційний суд вважає, що підстав для визнання Договору дарування житлового будинку, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 05.08.2020 року, немає.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги відповідачкою сплачено 1362,00 грн. (том № 1, а.с. 237).

Крім того, представником відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Царьовою О.С. надана до суду заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається із пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку по даних сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До заяви про розподіл судових витрат адвокатом Царьової О.С. надано: договір про надання правової допомоги від 03.05.2022 року, Акт про надання правової (правничої допомоги від 22.07.2022 року до Договору про надання правової допомоги від 03.05.2022 року, сума якої складає 4800,00 грн., які підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки ( том № 1, а.с. 104 106, 117 118).

Керуючись ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Жидков Володимир Юрійович, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4800 (чотири тисячі вісімсот) грн. 00 коп., а всього 6162,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 04 березня 2024 року

Суддя: О.Д.Канурна