П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року місто Київ

справа № 372/3163/22

провадження№22-ц/824/5962/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Тиханського О.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 9 квітня 2010 року. За час спільного проживання в шлюбі у них народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає, тому просить в судовому порядку стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку на утримання дитини до повноліття дитини, з дня звернення до суду, з 26 жовтня 2022 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2023 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 26 жовтня 2022 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 , судовий збір в розмірі 992 гривень 40 коп. на користь держави.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим з підстав неповноти та неправильності встановлення обставин, що мають значення для справи, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Суд першої інстанції не встановив, що станом на день прийняття оскаржуваного рішення і по сьогоднішній день, вони проживать усі разом, однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 .

Дійсно у них були незначні розбіжності у стосунках з дружиною, що привело до подання позову з її боку про розлучення та стягнення аліментів. Проте, вони знайшли порозуміння і закрили справу про розлучення у зв`язку з примиренням сторін.

Натомість у справі про стягнення аліментів, відповідні обставини не були встановлені та дослідженні, що і стало наслідком прийняття помилкового рішення.

Дитина проживає разом з обома батьками, а тому відбулось неправильне застосування судом ст.181 СК України.

На підтвердження факту його проживання разом з дитиною є довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, його, а також сина ОСОБА_3 , в яких зазначено, що вони проживають разом.

Дитина проживає разом з обома батьками, він постійно купує продукти харчування і товари першої необхідності, що підтверджується випискою з його банківської картки.

У зв`язку з примиренням і відкликанням заяви про розлучення та заяви про встановлення місце проживання дитини, - з його боку не було подано відповідних документів.

Так як він не брав участі у розгляді цієї справи і йому не було відомо про результат її розгляду, це стало причиною не залучення відповідних доказів і прийняття рішення без врахування усіх обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що сторони дійсно проживають за однією адресою, однак неповнолітній син ОСОБА_3 повністю перебуває на її утриманні, відповідач будь-якої участі в утриманні не приймає. Факт не підтримання сторонами шлюбних стосунків протягом тривалого часу підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 17 жовтня 2023 року, яким шлюб між нею та відповідачем розірваний. Головним спеціалістом відділу соціально - правового захисту дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА у м.Києві Дяченко С.О. проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , про що складений відповідний акт №142 від 29 листопада 2023 року. Зокрема, цим актом встановлено, що батьки дитини розлучені, проте проживають в одній квартирі, ОСОБА_3 проживає в одній кімнаті з матір`ю ОСОБА_1 , яка займається його вихованням та утриманням. Крім цього, психологом ОСОБА_6 проведено психологічну експертизу та комплексний психологічний аналіз, обстеження дитини ОСОБА_3 , про що складений висновок психолога №Ф-271123 від 27 листопада 2023 року. У висновку зазначено, що ОСОБА_3 повідомив про те, що вони проживають в одній квартирі з папою ОСОБА_2 , мамою ОСОБА_1 та бабусею - матір`ю батька. Імені бабусі не знає, оскільки вони не спілкуються, не розмовляють. Зі слів дитини, раніше він мав свою кімнату, в якій зараз проживає батько зі своєю матір`ю, а сам ОСОБА_3 проживає в кімнаті разом з матір`ю ОСОБА_1 . Зауважила, що надані відповідачем квитанції на підтвердження понесених витрат на дитину датовані січнем 2022 року, в той час коли сторони ще проживали, як подружжя, та не підтверджують факт систематичності понесених відповідачем витрат протягом 2022- 2023 років. Такі квитанції не підтверджують понесені відповідачем витрати саме на дитину.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 січня 2024 року у складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, що 9 квітня 2010 року між сторонами зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 52.

Від спільного подружнього життя у позивача та відповідача народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеними особами. Їх зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання/ перебування - АДРЕСА_3 .

Син проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із рівності обов`язку батьків щодо утримання неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття, а визначаючи розмір аліментів врахував, що заявлений позивачем розмір аліментів відповідає принципу розумності та справедливості.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За положеннями частин 1, 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Оскільки сторони добровільно не домовилися про утримання сина, то кошти на його утримання (аліменти) присуджує суд.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Позивачка ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу не заперечує, що вони з відповідачем ОСОБА_2 разом з дитиною проживають в одній квартирі та за однією адресою, але син проживає разом з нею в одній кімнаті, і їх дитина фактично знаходиться на її утриманні. З відповідачем вони не ведуть спільного господарства та побуту, шлюб між сторонами розірваний у жовтні 2023 року. Відповідач не приймає участі в утриманні дитини.

Оскільки наразі дитина сторін проживає разом з матір`ю, ОСОБА_2 є батьком малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому зобов`язаний утримувати та матеріально забезпечувати свою дитину, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу).

Визначений судом першої інстанції розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, батьком якої є відповідач.

Відповідач має можливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій ст. 83 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б унеможливлювали сплату відповідачем ОСОБА_2 аліментів в 1/4 частини від заробітку (доходу) щомісячно, а також незадовільне матеріальне становище, стан здоров`я, останній, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надав.

Доказів про те, що ОСОБА_2 є непрацездатним, або на його утриманні перебувають інші особи, суду апеляційної інстанції у передбаченому ст. 12, 81 ЦПК України порядку, також не надано.

Посилання відповідача на те, що він витрачає грошові кошти на утримання дитини, що підтверджується квитанціями та виписками з банківської картки, не є тими обставинами, що враховується при визначенні розміру аліментів (ст. 182 Сімейного кодексу України).

Суд наголошує на тому, що аналіз положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що право дитини на утримання батьками до досягнення нею повноліття кореспондує обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, який має бути виконаний батьками з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини.

За відсутності домовленості між батьками щодо способів виконання обов`язку утримувати дитину (ч.1 ст. 181 СК України), передбачене законом право отримання аліментів на дитину одним із подружжя, не залежить від того перебувають батьки дитини у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

Отже, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись або за домовленістю між батьками, або за рішенням суду.

Належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності будь-яких, передбачених ч.1 ст. 181 СК України домовленостей, якщо такі мали місце, між сторонами щодо способів виконання батьками обов`язку утримувати дітей, не було надано ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції.

Таким чином, з урахуванням вимог ст.ст.180-183 СК України, принципів розумності та справедливості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Що стосується посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що він примирився з дружиною, вони всі разом з дружиною та сином проживають в одній квартирі, він піклується про родину та несе грошові витрати на утримання дитини, на підтвердження чого надав виписку з банківської карки, не дають підстав вважати, що у позивачки ОСОБА_1 були відсутні підстави для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів.

Посилання відповідача у відповіді на відзив, на те, що дитина не перебуває на утриманні матері ОСОБА_1 , а проживає разом з батьками, де саме він, як батько, приймає участь в утриманні сина, а позивачкою вчиняється домашнє насильство, за що остання була притягнута до адміністративної відповідальності, що доводить безпідставність рішення про стягнення з нього аліментів на утримання сина, є такими, що не впливають на вирішення питання про стягнення аліментів на утримання дитини.

Видача судом у 2022 році судового наказу за заявою батька не є тією обставиною, яка перешкоджає матері, з якою проживає дитина та знаходиться на її утриманні, на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина.

Слід зазначити, що відповідач не позбавлений права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів у зв`язку зі зміною його матеріального чи сімейного стану, погіршення його здоров`я.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 січня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус