Єдиний унікальний номер судової справи:№484/4887/23
Провадження 22-ц/812/364/24 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

25 березня 2024 року м. Миколаїв Справа №484/4887/23

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про день, час і місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Піньковської Ольги Миколаївни на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року, ухвалене в складі головуючого судді Панькова Д.А., в приміщенні цього ж суду, повний текст складено 20 грудня 2023 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання правочину купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами,

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала наступним.

14 липня 2013 року між нею та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про придбання позивачем 26/100 частки житлового будинку за адресою по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06 листопада 1992 року.

Договір купівлі-продажу був оформлений розпискою через те, що продавець повинна була зареєструвати свою частину будинку та зібрати кошти на оформлення договору за свій рахунок у нотаріальній конторі.

До теперішнього часу договір купівлі продажу 26/100 частки житлового будинку нотаріально не посвідчений.

У зв`язку з тим, що відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення спірного договору купівлі-продажу, просила визнати цей договір дійсним та визнати за нею право власності на вказану частину будинку.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову вказав на те, що надана розписка від 14 липня 2013 року, про те, що відповідач ОСОБА_2 уклала угоду про продаж 26/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та отримала 35000 грн в рахунок оплати за нерухоме майно, не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу частини будинку.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнано судом дійсним з підстав, передбачених статтею 220 ЦК України, оскільки такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, а набуті на його підставі права на нерухоме майно - державній реєстрації, отже, судовим рішенням не може бути підмінено як процедуру нотаріального посвідчення договору, так і державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Таке переконання суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі № 221/5196/16-ц (провадження № 61-7802св21).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржуване судове рішення скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судове рішення має протиріччя щодо застосування положень статті 220 ЦК України, позивачка позбавлена можливості нотаріально посвідчити договір купівлі продажу спірної квартири, оскільки відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору, всі відповідачі позов підтримали і просили позовні вимоги задовольнити. Крім того, представник позивача зазначала, що вона не була сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 06 листопада 1992 року ОСОБА_2 придбала 26/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

Право власності відповідачки не зареєстровано (а.с. 18).

Дані щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою матеріали справи не містять (а.с.4). Станом на 13 листопада 2019 року ОСОБА_1 проживає за вказаною адресою (а.с.17).

В позові позивачка зазначала, що у зв`язку з не оформленням продавцем своєї частки будинку з метою оформлення реєстрації своєї частки будинку, необхідності остатньої поїхати до своєї сестри в м. Одесу для здійснення за нею догляду та зібрати кошти на оформлення договору за свій рахунок у нотаріальній конторі, сторони домовилися, що нотаріальне посвідчення угоди відбудеться не пізніше 01 січня 2021 року. Крім того, на виконання досягнутих між ними домовленостей про продаж 26/100 частки житлового будинку, продавець передала покупцеві ключі від будинку, технічну документацію та договір купівлі-продажу на будинок від 06 листопада 1992 року.

На підтвердження досягнутої домовленості, 14 липня 2013 року ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 письмову розписку про отримання 35000 грн, в якості повної оплати за належну їй на праві власності 26/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язалась після приїзду до 01 січня 2021 року переоформити зазначену частку житлового будинку на ОСОБА_1 . Продавець дозволила ОСОБА_1 поселитися в проданому нею будинку та розпоряджатися, як власник. Розписка продавцем написана власноручно, за її власною ініціативою та бажанням (а.с.33).

Договір купівлі-продажу нерухомого майна у передбаченій законом нотаріальній формі між сторонами не укладено.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 657 ЦК України, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих позивачем, що були належним чином оцінені, не встановлено факту домовленості між сторонами щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу частини будинку та факту безповоротного ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Матеріалами справи не встановлено, що право власності відповідача на вказану частку жилого будинку зареєстровано.

Так само не встановлено і наміру ОСОБА_1 нотаріально посвідчити вказаний договір, вжиття нею будь-яких заходів для такого посвідчення. Саме по собі посилання на зміну номеру телефону відповідачем не спростовує вищевикладених висновків суду.

Встановивши, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, при цьому відсутні докази ухилення відповідачки від його нотаріального посвідчення, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним у судовому порядку, а відтак і визнання за нею права власності на 26/100 часток житлового будинку.

У цьому аспекті заслуговує на увагу викладені в позові ОСОБА_1 обставини, в якому вона зазначала, що продавець не мала необхідних документів для здійснення нотаріального посвідчення договору на момент отримання коштів в якості оплати вартості частини житлового будинку.

Зміна відповідачкою номера телефону, у разі якщо це мало місце, не свідчать про наявність підстав для визнання не посвідченого договору купівлі-продажу частини житлового будинку дійсним.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на те, що продавець ухиляється нотаріально посвідчити договір купівлі продажу, а інші відповідачі підтримують позов, не заслуговують на увагу, оскільки інші відповідачі не є сторонами договору, та наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, після 01 січня 2021 року, зокрема ухилення продавця від його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено та судом першої інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_6 про те, що вона не була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, є безпідставними, оскільки спростовуються її заявою від 12 грудня 2023 року, за змістом якої вона була обізнана про день, час і місце цього судового засідання та просила справу слухати у її відсутність (а.с.47).

За наведених обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Піньковської Ольги Миколаївни залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 25 березня 2024 року.