Справа номер 489/7865/18 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н. О.
Провадження номер 22-ц/812/355/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Серебрякової Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є. В.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 06 листопада 2023 року, ухвалене о 14 год 15 хв під головуванням судді Рум`янцевої Н. О. у приміщенні суду у м.Миколаєві, повний текст якого складено 13 грудня 2023 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала наступним.

Позивач зазначала, що 18 травня 2016 року між нею та ОСОБА_1 укладений договір №1 грошової позики, за умовами якого остання отримала у борг 3000 дол. США, 30 000 грн, 3000 дол. США, які зобов`язалася повернути до 31 липня 2016 року.

ОСОБА_1 у строк, встановлений договором, позику не повернула.

Посилаючись на наведене, позивач, збільшивши позовні вимоги у червні 2019 року, просила стягнути з відповідача на її користь позику у сумі 6000 дол. США та 30 000 грн, а також 14 305,30 грн відсотків, передбачених ст.1048 ЦК України, із суми 30 000 грн за період з 18 травня 2016 року по 05 червня 2019 року, 2701,05 грн трьох відсотків річних за користування 30 000 грн за період з 05 червня 2016 року по 05 червня 2019 року та 14 697,46 грн трьох відсотків річних за користування 6000 дол. США за період з 05 червня 2016 року по 05 червня 2019 року.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на те, що не укладала з позивачем договору позики від 18 травня 2016 року та ніяких коштів у позивача взагалі в борг не отримувала.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики № 1 від 18 травня 2016 року в розмірі 197 280 грн, що еквівалентно 3000 доларів США, 30 000 грн, 3000 доларів США та три процента річних у розмірі 2701,05 грн, а всього на загальну суму 199 981,05 грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відсотків за ст.1048 ЦК України у розмірі 14305,30 грн відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1814, 41 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що є доведеним дослідженими доказами факт укладання між сторонами договору позики, невиконання його умов відповідачем, а тому вона повинна відшкодувати позивачу визначену судом суму.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, передбачених ст.1048 ЦК України, то суд виходив з того, що такі нарахування договором не передбачені.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою скаргу, відповідач зазначала, що вона не визнає факту укладання договору позики від 18 травня 2016 року та отримання коштів у борг від позивача. Судом не досліджені належним чином матеріали справи, які свідчать про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи інших учасників справи

Позивачем через представника подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_3 подано до суду договір №1 грошової позики від 18 травня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3000 дол. США, 30 000 грн, 3000 дол. США на умовах строковості та повернення. Цільове призначення позики: гроші передаються позичальнику на виконання робіт за домовленістю (пункт 4).

Відповідно до пункту 6 договору позичальник за цим договором зобов`язується забезпечити можливість здійснення позикодавцем контролю за діяльністю позичальника та додержання позичальником цільового призначення позики при її використанні.

Згідно з пунктом 7 договору позики строк виконання зобов`язань по поверненню грошових коштів встановлюється сторонами згідно з усною домовленістю, але не пізніше 31 липня 2016 року. Сторони передбачають повернення позичених грошових коштів частинами, а саме при першій можливості всієї суми або частинами протягом 2016 року.

Відповідно до пункту 8 договору позики з моменту підписання цього договору вважається, що позикодавець передав позичальнику грошові кошти повністю, і у останнього наступають зобов`язання по поверненню позичених грошових коштів на умовах визначених цим договором позики.

Пункт 12 договору визначає, що позичальник щомісячно інформує позикодавця про свою діяльність, пов`язану з цільовим використанням позичених грошових коштів, чи про зміну їх використання.

Згідно з поясненнями представника позивача у суді першої інстанції договір позики був запорукою виконання певних послуг, які не були надані.

Відповідно до письмових пояснень позивача ОСОБА_3 відповідач у 2014 році взяла у неї в борг 3000 дол. США, які зобов`язалася повернути до 01 вересня 2014 року або за ці гроші працевлаштувати її родича на хорошу роботу. В указаний термін ОСОБА_1 борг не повернула. 03 вересня 2014 року ОСОБА_1 через ОСОБА_5 отримала від позивача у борг 30 000 грн, про що ОСОБА_5 склала розписку. Згодом ОСОБА_1 пообіцяла працевлаштувати ще одного родича позивача, у зв`язку з чим отримала від позивача у борг 3000 дол. США. ОСОБА_1 неодноразово обіцяла повернути борг позивача, однак цього не зробила. У зв`язку з цим 18 травня 2016 року ОСОБА_1 визнала свої боргові зобов`язання, склала і підписала договір позики (т.1 а.с.204).

Згідно з копіями розписок від 03.09.2014 та від 15.10.2014, наданих позивачем, 03 вересня 2014 року ОСОБА_5 отримала від позивача у борг 30 000 грн, які зобов`язувалася повернути спершу до 30 вересня 2014 року, а потім до 15 грудня 2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 16 січня 2020 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза для вирішення питання виконання відповідачем підпису на договорі позики. Для проведення експертизи ОСОБА_1 були надані вільні зразки підписів у кількості 20 шт. за 2008 р., 2009 р., 2010 р., 2015 р.

10 лютого 2020 року судовий експерт Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Калтишев О. В. звернувся до суду з клопотанням про надання додаткових вільних зразків підписів та почерку ОСОБА_1 (по можливості у 10 документах), які за часом виконання максимально наближені до дати складання договору позики від 18.05.2016.

30 березня 2020 року експерт повідомив суд про неможливість проведення експертизи, бо його клопотання не було задоволено.

01 квітня 2020 року представник відповідача звернулася до суду з заявою, у якій просила повернути судовому експерту матеріали справи для виконання, зазначивши, що у ОСОБА_1 відсутні будь-які інші вільні зразки підписів, виконані максимально наближено до дати складання договору позики від 18.05.2016.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Миколаєва від 30 вересня 2020 року визнано безпідставними дії експерта щодо повернення без виконання ухвали суду про призначення експертизи. Суд направив експерту для виконання ухвалу суду про призначення судово-почеркознавчої експертизи від 16.01.2020, вказавши, що інших документів, які б містили вільні зразки підпису відповідача матеріали цивільної справи не містять, відповідачем не надавалися у зв`язку з їх відсутністю.

Згідно з висновком експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Калтишев О. В. №340 від 16 грудня 2020 року, встановити чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в розділі «Позичальник» на 2-й сторінці Договору №1 грошової позики від 18 травня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 або іншою особою не виявилося можливим.

Експертом вказано, що наявність виявлених діагностичних ознак, уповільнений темп письма свідчать про вплив на виконавця досліджуваного підпису певних «збиваючих» факторів (внутрішніх чи зовнішніх, постійних або тимчасових, природних чи штучних, до яких можуть відноситись психофізіологічний стан виконавця, навмисна зміна (викривлення) свого почерку, тощо, або дані ознаки могли з`явитися внаслідок наслідування підпису іншої особи).

При порівнянні підпису від імені ОСОБА_1 в розділі «Позичальник» на другій сторінці Договору №1 грошової позики від 18 травня 2016 року, із наданими на експертизу зразками підписів ОСОБА_1 експертом були встановлені, як збіги, так і розбіжності. Встановлені збіжні ознаки чисельні, однак деякі з них відносяться до числа ознак, які часто зустрічаються в почерках багатьох осіб, тому виявлені збіжні ознаки в своїй сукупності не можуть індивідуалізувати почерк певної особи і бути підставою для позитивного висновку про виконавця досліджуваного підпису навіть в ймовірній формі. Виявити ж більшу кількість збіжних ознак у даному випадку неможливо, у зв`язку з достатньо обмеженим графічним матеріалом досліджуваного підпису та простотою рухів при його виконанні. Що ж стосується виявлених розбіжних ознак, то з`ясувати достовірне їх походження (чи вони є результатом варіаційності почерку ОСОБА_1 , що не проявилася у наданих зразках, чи вони є ознаками почерку іншої особи або їх поява викликана іншими причинами) у даному випадку не виявилося можливим, у зв`язку з відсутністю зразків підписів ОСОБА_1 , максимально наближених до дати складання договору позики від 18.05.2016, які не були надані у розпорядження експерта, незважаючи на запит.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина перша статті 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Разом з тим, якщо факт передання грошових коштів відрізняється від моменту підписання договору між сторонами, то він може підтверджуватися розпискою або іншими документами, тобто письмовими доказами. При цьому чинне законодавство України не встановлює обов`язковості написання розписки про передачу грошових коштів, якщо між сторонами укладений договір позики в письмовій формі або ними використовуються інші документи на підтвердження факту передання грошових коштів.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19 (провадження №61-18933св20).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач на підтвердження факту укладання з відповідачем договору позики надала договір від 18 травня 2016 року, у якому міститься посилання на те, що цільове призначенням позики: гроші передаються позичальнику на виконання робіт за домовленістю.

Представник позивача у суді першої інстанції пояснював, що договір позики був запорукою виконання певних послуг ОСОБА_1 , які не були надані.

Позивач ОСОБА_3 у письмових поясненнях вказувала, що тричі давала у борг ОСОБА_1 протягом 2014 року. Жодних письмових документів про це надано не було. Згідно з її поясненнями суму 30 000 грн позивач передала ОСОБА_1 через ОСОБА_5 , про що остання 03 вересня 2014 року склала розписку, у якій міститься посилання про отримання цієї суми у борг саме ОСОБА_5 . Відповідно до пояснень позивача відповідач обіцяла працевлаштувати її родичів на хорошу роботу, тому вона дала їй гроші у борг. Оскільки ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань перед позивачем, то 18 травня 2016 року вона визнала свої боргові зобов`язання, а тому склала і підписала договір позики.

Відповідач вказаний факт категорично заперечувала. Пояснювала суду, що не укладала договір та не отримувала грошей у борг.

Судово-почеркознавча експертиза не змогла встановити чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 в розділі «Позичальник» на 2-й сторінці Договору №1 грошової позики від 18 травня 2016 року, ОСОБА_1 або іншою особою.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що досліджені докази не доводять факт укладання 18 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору позики.

Зміст наданого позивачем договору свідчить, що між його сторонами було укладено договір щодо виконання на користь ОСОБА_3 робіт за домовленістю і саме за виконання цих робіт позивачем було передано гроші.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_6 не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасував рішення суду першої інстанції, то позивач повинна відшкодувати відповідачу витрати за проведення експертизи у сумі 900,48 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2999,72 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати за проведення експертизи у сумі 900,48 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2999,72 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Серебрякова

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 29 лютого 2024 року.