ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/601/22 Номер провадження 22-ц/814/1060/24Головуючий у 1-й інстанції Високих М.С. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

секретаря: Ракович Д.Г.,

за участі: представників- адвокатів :позивача - ОСОБА_12., відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 13 жовтня 2023 року, прийнятого під головуванням судді Високих М.С. в м.Полтаві,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до районного суду з даним позовом. Зазначав, що на підставі договору дарування від 20.09.2008 року йому належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Починаючи з 19.10.1999 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11.06.2021 року.

Вказував, що незважаючи на розірвання шлюбу, відповідач у добровільному порядку не бажає знятись з реєстрації та виселитись з належного позивачу житла, чим перешкоджає користуватись його власністю.

Стверджував, що відповідач не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, будинком не цікавиться та добровільно не бажає залишити спірне приміщення.

Посилаючись на вищенаведене просить захистити його порушене право на користування та володіння майном шляхом виселення відповідача зі спірного житлового будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 13 жовтня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 8500 грн.

Рішення суду мотивовано не доведеністю позовних вимог.

Рішення оскаржив ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що судом не взято до уваги те, що ОСОБА_3 користувалась спірним будинком за згодою позивача під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставами для встановлення сервітут, припинилась у зв`язку з розірванням шлюбних відносин, а тому право користування відповідачем чужим житлом також припинилось і вона має його звільнити.

Вказує, що він не має іншого житла, проживає на найманій квартирі з іншою жінкою, з якою хоче створити сім`ю, натомість відповідач має 1/7 частину квартири АДРЕСА_2 .

У відзиві ОСОБА_3 , посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, а рішення районного суду залишити без змін.

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 16.10.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11.06.2021 року.

Сторони мають двох спільних доньок - ОСОБА_4 , яка досягла повноліття, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Місце проживання відповідача починаючи з 24.07.2010 року було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Будинок за вказаною адресою належить позивачу згідно договору дарування від 20.09.2008 року.

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади, сформованим на підставі заяви власника житла, ОСОБА_3 30.03.2023 року було знято з реєстраційного обліку в будинку по АДРЕСА_1 .

Районний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, рішення мотивував тим, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

На думку суду виселення відповідача покладе на неї надмірний тягар, а позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його права як власника будинку щодо користування ним та не спростовано право відповідачки на користування спірним житлом, що порушить баланс інтересів сторін.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком та виходить з правової позиції ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужим нерухомим майном в певних межах, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна можливості володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

З наведеного можна дійти висновку, що особа, яка вселилася у житло в якості члена сім`ї власника житлового будинку (у нашій справі - члена сім`ї дочки власника, зі згоди останнього) набуває право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є особистим сервітутом.

Отже, у цій справі підставою виникнення особистого сервітуту на спірну квартиру для ОСОБА_3 стала сукупність обставин: укладення шлюбу з ОСОБА_2 та його згода як власника цього житла на вселення відповідача.

Право такої особи на користування чужим майном, за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема, у разі припинення сімейних відносин, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

До таких самих висновків неодноразово доходив і Верховний Суд, зокрема, у постановах: від 08 травня 2019 року у справі № 601/1114/18 від 04 грудня 2019 року, у справі № 235/9835/15-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц та інших.

Отже, відповідно до частини другої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи.

Встановлено, що ОСОБА_3 у спірному будинку мешкає та зареєстрована з 24.07.2010 року, як подружжя позивача при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Крім того, колегія суддів враховує той факт, що в будинку позивача проживає та зареєстрована малолітня дочка сторін - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка за домовленістю сторін мешкає з матір`ю, а тому виселення ОСОБА_3 призведе до порушення прав малолітньої дитини.

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

При цьому слід зазначити, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно із ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Матеріали справи не містять відомостей, що після розлучення батьків судом або домовленістю між батьками визначене інше місце проживання дитини, ніж спірний будинок.

Враховуючи, що концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у національному та міжнародному законодавстві, оскаржуване судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про виселення матері дитини із спірного житлового приміщення, у повній мірі враховує інтереси цієї малолітньої дитини та захищає її право на спільне проживання з матір`ю.

Таким чином, підстави для виселення ОСОБА_3 , яка в установленому законом порядку зареєструвала в будинку позивача своє місце проживання та місце проживання своєї дитини, позивачем не доведені, а також необхідність і пропорційність такого заходу.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно керувався тим, що право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 , що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та таке втручання у право не є виправданим і пропорційним з урахуванням усіх обставин справи.

Не може бути взято до уваги посилання в апеляційній скарзі на факт належності відповідачу 1/7 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 49,90 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., яка на праві спільної часткової власності належить також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , адже проживання в цій квартирі дочки відповідача значно погіршить її умови.

Колегія суддів також відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що позивач вимушений винаймати інше житло, адже ці обставини суду першої інстанції для дослідження не надавались та їм не досліджувались.

Інші доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 13 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29.01.2024 року.

Головуюча суддя О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.І. Обідіна