Дата документу 27.02.2024 Справа № 335/4900/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4900/23 Головуючий у 1 інстанції: Стеценко А.В.
Провадження № 22-ц/807/525/24 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 вересня 2017 року старшим слідчим слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Запорізької області Чапалою К.Г. йому було повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України.

У цей же день, в приміщенні прокуратури області відбувся брифінг Генерального прокурора України, який перед аудиторією, що складалася з представників місцевих та державних засобів масової інформації, повідомив про вручення повідомлення про підозру позивачеві, його затримання та обрання стосовно нього запобіжного заходу.

20 вересня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року у справі № 335/10880/17 в квартирі, в якій він проживає, слідчим було проведено обшук.

22 вересня 2017 року слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя застосовано до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 листопада 2017 року з визначенням застави в розмірі 800 000 грн. У цей же день позивача було взято під варту та поміщено в ізолятор тимчасового тримання в м. Запоріжжя. 25 вересня 2017 року його було звільнено з під варти у зв`язку із внесенням застави.

Під час досудового розслідування слідчим допускались порушення приписів КПК України, що позбавило його процесуальних прав підозрюваного.

03 травня 2018 року колегією суддів Жовтневого районного суду м. Запоріжжя обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000484 від 10 жовтня 2014 року щодо обвинувачення позивача у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України повернуто прокурору через невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України.

31 жовтня 2018 прокурором повторно вручено йому обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000484 від 10 жовтня 2014 року без участі адвокатів.

Вважаючи, що вручення обвинувального акта підозрюваному за відсутності його захисника є неприпустимим, він доручив своєму адвокатові звернутись до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого для отримання науково-правового висновку щодо законності процедури вручення позивачеві обвинувального акта від 31 жовтня 2018 року. Згідно з отриманим науково-правовим висновком Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 28 січня 2020 року надання підозрюваному копії обвинувального акту без участі його захисника здійснене прокурором з порушенням норм КПК України, надання підозрюваному копії обвинувального акту без повідомлення про це його захисника та безпосередньої участі у процесуальній дії, є порушенням права підозрюваного на захист.

10 лютого 2020 року ухвалою колегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/13319/18 йому змінено запобіжний захід з застави в розмірі 800000,00 грн. на особисте зобов`язання з покладенням обов`язку прибувати за кожною вимогою до суду та повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року в справі № 335/13319/18, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року його визнано невинуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю.

Ухвалою Верховного суду від 30 березня 2023 року касаційне провадження за касаційною скаргою закрито у зв`язку з відмовою прокурора від касаційної скарги.

Вважав, що безпідставно перебував під кримінальним переслідуванням 58 місяців 22 дні, з яких 58 місяців 9 днів стосовно нього були обрані різні запобіжні заходи. Крім того, 62 місяці 2 дні він був позбавлений можливості розпоряджатися належними йому на праві власності часткою в статутному капіталі ТОВ ВКФ «ГЮСС» та квартирою, на які був накладений арешт.

Кримінальним переслідуванням його діловій репутації та моральному стану була завдана істотна шкода. Весь час перебування під слідством та судом він відчував себе пригніченим та морально деморазілованим, що ускладнювало виконання ним своїх службових обов`язків як голови наглядової ради АТ «Запоріжзв`язоксервіс» та генерального директора ТОВ «ГЮСС». Йому було складно приховувати свої моральні страждання від працівників зазначених товариств та знайомих. Його безпідставно обвинувачували у вчинені особливо тяжкого кримінального правопорушення. Держава в особі прокурора Запорізької обласної прокуратури не довела його винуватості у вчинені кримінального правопорушення у заволодінні грошовими коштами в сумі 8995860,58 грн., тому вважав, що він має право вимагати від держави відшкодування моральної шкоди в сумі 8 995 860,58 грн.

Було порушено його нормальний ритм життя та моральний спокій, він був вимушений спілкуватися з адвокатами та правниками, розбиратися в нормах кримінального процесуального законодавства, читати судову практику. Через обрання стосовно позивача запобіжного заходу, він був позбавлений можливості бути присутнім на церемонії одруження сина.

Також ним були понесені витрати на правову допомогу захисника у кримінальному проваджені в розмірі 403 600 грн., витрати на проведення судово-економічного експертного дослідження в розмірі 107 136 грн. та витрати на підготовку науково-правового висновку щодо застосування норм права в розмірі 20 000 грн.

На підставі зазначеного просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 8 995 860 грн. у відшкодування моральної шкоди, 531 578,82 грн. матеріальної шкоди, 21 500 грн. витрат на правничу допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 510 736 грн., з яких 1 000 000 грн. - відшкодування моральної шкоди, 403 600 грн. - відшкодування сум, сплачених у зв`язку з поданням юридичної допомоги, 107 136 грн. - відшкодування судових витрат.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3409 грн. 19 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині часткового задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість висновків суду щодо часткового задоволення позову, неналежну оцінку доказів, які були додані до позовної заяви, просив частково скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на його користь 8 995 860,58 грн. у відшкодування моральної шкоди та 21 500 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині часткового задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що мінімальний розмір моральної шкоди становить 393 513,33 грн., судом безпідставно збільшено розмір відшкодування моральної шкоди до 1 000 000 грн., позивачем не обґрунтовано та не доведено відповідними доказами збільшення гарантованого розміру відшкодування моральної шкоди, просила змінити рішення суду шляхом зменшення розміру відшкодування моральної шкоди до мінімально гарантованого державою, вирішити питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині стягнення витрат на правову допомогу, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на нездійснення розподілу судових витрат між сторонами, а стягнення з Державного бюджету України, відсутність асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі, неможливість виконання рішення суду в цій частині, просила скасувати рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3409,19 грн. та відмовити в задоволенні вимог.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2023 року оскаржується в частині стягнення відшкодування моральної шкоди та судових витрати на професійну правничу допомогу, в іншій частині не оскаржується та не переглядається.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Частково задовольняючи позов в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом не відповідає обставинам справи, та вимогам розумності і справедливості з огляду на тривалість перебування позивача під слідством і судом, тривале застосування до позивача запобіжних заходів, тривалий арешт майна позивача, характер і обсяг психічних страждань позивача, тяжкість кримінального правопорушення, вчинення якого безпідставно інкримінувалося йому, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, шкоду, завдану стороною обвинувачення діловій репутації позивача протиправним обнародування його ім`я, що призвело до поширення в медіа інформації, яка дискредитувала його, для відновлення репутації та нормальних життєвих зв`язків позивачеві необхідно докласти значних зусиль.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 20 вересня 2017 року о 16 год. 00 хв. старшим слідчим відділу прокуратури Запорізької області Чапалою К.Г. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України, у кримінальному провадженні № 0000484 від 10 жовтня 2014 року (т. 1, а.с. 18-22).

20 вересня 2017 року о 16 год. 30 хв. в приміщенні прокуратури Запорізької області розпочався брифінг Генерального прокурора України Ю.В. Луценка, під час якої останній повідомив про вручення повідомлення про підозру ОСОБА_1 , його затримання та вирішення питання щодо обрання стосовно позивача запобіжного заходу. Також Генеральний прокурор на брифінгу повідомив, що ОСОБА_1 налагодив схему двійної оплати послуг комунальних підприємств з боку населення. Йдеться про суму приблизно півтора мільйона доларів, що близько 8 мільйонів гривень, які з людей незаконно нарахували і вивели через підприємства у готівку. У сторони обвинувачення є докази, що саме ОСОБА_1 зорганізував схему двійної оплати комунальних послуг жителями Запоріжжя. Відеозапис брифінгу розміщено в мережі Інтернет на офіційному сайті Запорізької обласної прокуратури та на відеохостингу YouTube (т. 1, а.с. 16-17; т. 2, а.с. 14). Доступ до зазначених відеозаписів необмежений.

Також 20 вересня 2017 року слідчим проведено обшук житла ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2017 року (т. 1, а.с. 23, 24-26).

22 вересня 2017 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 листопада 2017 року із визначенням застави в розмірі 800 000 грн. (т. 1, а.с. 34 - 37).

25 вересня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з під варти у зв`язку із внесенням застави, що не заперечується сторонами.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2017 року на належні ОСОБА_1 частку в статутному капіталі ТОВ ВКФ «ГЮСС» та квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт (т. 1, а.с. 111).

03 квітня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшов обвинувальний акт у кримінальному проваджені за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191 КК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 травня 2018 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року, обвинувальний акт повернуто прокурору (т. 1, а.с. 55-56, 57-58).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2020 року обвинуваченому ОСОБА_1 змінено запобіжний захід, обраний ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 жовтня 2017 року у вигляді застави в розмірі 800 000 грн. на особисте зобов`язання з покладенням на обвинуваченого обов`язку прибувати за кожною вимогою до суду та повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи (т. 1, а.с. 71 - 72).

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ст. 191 КК України. Скасовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, застосований ухвалою суду від 10 лютого 2020 року, скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 вересня 2017 року на належні ОСОБА_1 частку у статутному капіталі ТОВ ВКФ «Гюсс» та квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 73-95).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року залишено без змін (т. 1, а.с. 100-107).

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року закрито касаційне провадження в справі у зв`язку з відмовою прокурора від касаційної скарги (т. 1, а.с. 108-109).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою та сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, у Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визначити й більший розмір відшкодування. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, постанови Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц).

У справі, яка переглядається, встановлено, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 серпня 2022 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ст. 191 КК України. Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2023 року закрито касаційне провадження в справі у зв`язку з відмовою прокурора від касаційної скарги.

Під слідством та судом ОСОБА_1 перебував з 20 вересня 2017 року до 11 серпня 2022 року, тобто 4 роки 10 місяців 22 дні (або 58 місяців та 22 дні).

З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

На час ухвалення судом першої інстанції рішення суду статтею 8 Закону України "Про державний бюджет України на 2023 рік" передбачено, що мінімальна заробітна плата становить 6700 гривень.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції визначив мінімальний гарантований розмір відшкодування, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення районним судом та часу перебування ОСОБА_1 під слідством та судом в сумі 393 513,33 грн. (6700 грн. * 58 місяців + 6700 грн. / 30 днів * 22 дні).

Разом із тим, з огляду на обставини встановлені у розглядуваній справі, зокрема ступінь та тривалість душевних страждань ОСОБА_1 від безпідставного її обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, затримання, застосування запобіжного заходу (з 22 вересня 2017 року по 25 вересня 2017 року - перебування під вартою, з 25 вересня 2017 року по 10 лютого 2020 року - застава, з 10 лютого 2020 року по 24 грудня 2021 року - особисте зобов`язання), арешту майна, шкоду, завдану стороною обвинувачення діловій репутації позивача протиправним обнародування його ім`я, що призвело до поширення в медіа інформації, яка дискредитувала його, обмеження конституційних прав, необхідність докладати значних зусиль для відновлення своїх прав, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в даному випадку розмір відшкодування завданої моральної шкоди позивачу може бути збільшений до 1 000 000 грн.

З цих підстав підлягають відхиленню доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури щодо завищеного розміру відшкодування моральної шкоди.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 515/743/22.

В той же час, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди у визначеному ОСОБА_1 в позовній заяві розмірі 8 995 860 грн., оскільки такий розмір є вочевидь завищеним та таким, що не узгоджується з вимогами розумності, виваженості і справедливості.

Визначення відшкодування моральної шкоди в розмірі грошових коштів, у заволодінні яких обвинувачувався ОСОБА_1 не відповідає чинному законодавству.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на розмір перерахованих очолюваними ним підприємствами до державного бюджету податків та зборів не заслуговує на увагу, оскільки не стосується доведеності спричинення позивачу моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн. враховує всі обставини справи та доведені моральні страждання позивача.

Підстави для стягнення на користь позивача витрат на професійну (правничу) допомогу в повному розмірі 21500 грн., яку просить ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, відсутні, оскільки позовні вимоги задоволенні частково.

Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою, а також понесені судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Вказаний підхід до стягнення витрат на правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України відповідає усталеній практиці Верховного Суду, сформованій, зокрема, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19, від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20, від 11 серпня 2022 року у справі № 703/468/21, від 29 травня 2023 року № 336/5109/19.

Суд першої інстанції дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною 4 статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2023 року у цій справі в частині стягнення відшкодування моральної шкоди та судових витрати на професійну правничу допомогу залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 березня 2024 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова