ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3246/18 Номер провадження 22-ц/814/486/24Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В.М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Обідіної О.І.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача - адвокат Дроменко Л.В.

відповідач ОСОБА_1

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2023 року, ухвалене суддею Бугрієм В.М., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства Страхова група «ТАС» Запорізької регіональної дирекції про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, посилаючись на те, що 19 серпня 2012 року близько 13 год. 50 хв. ОСОБА_1 керував технічно справним автомобілем «RENAULT CLIO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався по своїй смузі руху в напрямку міста Харкова автодорогою Харків - Зміїв у Харківському районі Харківської області. Під час руху вказаною автодорогою в районі будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 грубо порушив вимоги пункту 10.1, підпункту «в» пункту 14.2, пункту 1.1 додатку 2 розділу 34 «Дорожня розмітка» підрозділу 1 «Горизонтальна розмітка» Правил дорожнього руху України та перед здійсненням маневру - виїзду на смугу зустрічного руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку для водія автомобіля «ЗАЗ-110206», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , який рухався в напрямку міста Зміїв, та, перебуваючи в стані аварійної ситуації, був вимушений виїхати на праве по ходу свого руху узбіччя, де втратив керування автомобілем, виїхав на зустрічну смугу руху та зіткнувся з автомобілем «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався в напрямку міста Харкова. У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди її чоловік ОСОБА_4 - водій автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та вона як пасажир цього автомобіля отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження і знаходилися на лікуванні за місцем свого проживання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 листопада 2017 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. На час пред`явлення позову її чоловік ОСОБА_4 помер, однак для відновлення свого здоров`я та на лікування чоловіка вона витратила спільні кошти подружжя в сумі 7 437,38 грн., що підтверджується чеками. Крім того, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичному болю, емоційних та душевних стражданнях, необхідності вживати заходів для відновлення свого здоров`я. На розмір заподіяної моральної шкоди також вплинуло те, що вона змушена була прибувати до відділу поліції для участі в розслідуванні кримінальної справи, при тому, що вона є особою похилого віку та проживає в іншому населеному пункті. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь 7 437,38 грн. на відшкодування майнової шкоди та 80 000 грн. - на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 13 березня 2019 року ПрАТ СГ «ТАС» залучено до участі у справі як третю особу (т.1 а.с. 80).

Заочним рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 12 грудня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 437,38 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 80 000 грн. - на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 12 грудня 2019 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 липня 2020 року - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про стягнення з відповідача, відповідальність якого була застрахована в ПрАТ СГ «ТАС», відшкодування матеріальної та моральної шкоди в повному обсязі. При цьому, суди не з`ясували, чи заявляла ОСОБА_2 цивільний позов у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, належним чином не дослідили наявні в матеріалах справи обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні та ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 03 листопада 2017 року, якою ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення. Також суди попередніх інстанцій не врахували, що ст. 261 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування страховиком моральної шкоди в розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Оскільки 5 % від 100 000 грн. (розмір страхової суми на одного потерпілого за шкоду, заподіяну здоров`ю) складає 5 000 грн., то лише в межах цієї суми страхова компанія може нести відповідальність з відшкодування завданої ОСОБА_2 моральної шкоди. Наведене має важливе правове значення для правильного вирішення справи, оскільки в разі наявності в ПрАТ СГ «ТАС» обов`язку з виплати потерпілому страхового відшкодування та недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика, який суди не дослідили та не встановили, решту завданої і доведеної шкоди відшкодовує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України).

01 листопада 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції з уточненою позовною заявою (зміна підстав позову), в якій просила суд стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ТАС» Запорізька регіональна дирекція на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, матеріальну шкоду завдану життю та здоров`ю потерпілої в сумі 7 437,38 грн., моральну шкоду в сумі 5 000 грн. Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, моральну шкоду в сумі 75 000 грн. (т.2 а.с. 118-123).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01 листопада 2022 року задоволено клопотання позивача про залучення Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» Запорізька регіональна дирекція в якості співвідповідача у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (т.2 а.с. 128).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства Страхова група «ТАС» Запорізької регіональної дирекції про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ТАС» Запорізька регіональна дирекція на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, матеріальну шкоду завдану життю та здоров`ю потерпілої в сумі 7 437,38 грн., моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди моральну шкоду в сумі 75 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у постанові Верховного Суду наголошено на тому, що у разі, якщо цивільно-правова відповідальність винної у ДТП особи застрахована, то потерпіла особа має право на відшкодування шкоди за рахунок страховика (страхової компанії) не залежно від пропуску встановленого річного строку звернення. На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в Приватному акціонерному товаристві Страхова група «ТАС» згідно з полісом №АВ6973396, за яким страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100 000 грн. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача та з урахуванням особи відповідача та обставин, що він не мав технічної можливості виїзду на смугу зустрічного руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку для водія автомобіля «ЗАЗ-110206, який перебуваючи в стані аварійної ситуації, був вимушений виїхати на праве по ходу свого руху узбіччя, де втратив керування автомобілем, виїхав на зустрічну смугу руху та зіткнувся з автомобілем «ВАЗ 2101», в якому знаходилася позивач. При цьому врахована правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2019 року у справі №352/342/17.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди - скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 листопада 2017 року у справі №635/4286/17 відповідач ОСОБА_1 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. При цьому, ОСОБА_1 свою вину заперечував, а Харківський районний суд Харківської області вказаною ухвалою вину ОСОБА_1 не встановлював, обмежившись лише викладенням змісту обвинувального акту. Зазначає, що згідно постанови Харківського районного суду Харківської області від 21 листопада 2013 року у справі №2034/11924/2012, яка набрала законної сили, з урахуванням висновків комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи наявні достатні підстави вважати, що є необхідність притягнення до кримінальної відповідальності інших осіб, які досі не притягнуті до кримінальної відповідальності. Отже, судовим рішенням (постановою), що набрало законної сили, була визначена необхідність з`ясування ступенів вини водіїв, які керували джерелами підвищеної небезпеки, що зіткнулися, а саме: водія «ЗАЗ-110206» ОСОБА_3 та водія автомобіля «ВАЗ -2101» ОСОБА_4 . Крім того вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 75 000 грн., не врахував положення ч.2 ст. 23 ЦК України щодо врахування характеру і тривалості страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. На думку відповідача, розмір моральної шкоди значно завищений та об`єктивно не підтверджений наданими доказами у справі. Вважає, що консультативний висновок лікаря спеціаліста та кардіограма не підтверджують глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей позивача та розмір страждань після ДТП.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 19 серпня 2012 року близько 13 год. 50 хв. ОСОБА_1 керував технічно справним автомобілем «RENAULT CLIO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався по своїй смузі руху в напрямку міста Харкова автодорогою Харків - Зміїв у Харківському районі Харківської області. Під час руху вказаною автодорогою в районі будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 грубо порушив вимоги пункту 10.1, підпункту «в» пункту 14.2, пункту 1.1 додатку 2 розділу 34 «Дорожня розмітка» підрозділу 1 «Горизонтальна розмітка» Правил дорожнього руху України та перед здійсненням маневру - виїзду на смугу зустрічного руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку для водія автомобіля «ЗАЗ-110206», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 , який рухався в напрямку міста Зміїв, та перебуваючи в стані аварійної ситуації, був вимушений виїхати на праве по ходу свого руху узбіччя, де втратив керування автомобілем, виїхав на зустрічну смугу руху та зіткнувся з автомобілем «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався в напрямку міста Харкова (т.1 а.с. 42).

У результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 - водій автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 як пасажир цього автомобіля отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження і знаходилися на лікуванні за місцем свого проживання.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 листопада 2017 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (т.1 а.с. 29-30).

Звертаючись до суду першої інстанції, ОСОБА_2 зазначала, що у зв`язку з отриманими в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесними ушкодженнями позивач витратила на лікування 7 437,38 грн., що підтверджується чеками (т.1 а.с. 8-22).

Крім матеріальної шкоди, їй було завдано моральну шкоду, яка виразилася у фізичному болю, емоційних та душевних стражданнях, постійних хвилюваннях, а також у тому, що вона змушена була вживати заходів для відновлення свого здоров`я та свого чоловіка, який тривалий час перебував у лікарні.

На час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в Приватному акціонерному товаристві Страхова група «ТАС» згідно з полісом №АВ6973396, за яким страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100 000 грн. (т.1 а.с. 43).

Вирішуючи справу по суті пред`явлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»(Закон № 1961-IV).

В пункті 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV).

Пунктами 24.1-24.3 статті 24 Закону № 1961-IV передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів. Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Відповідно до статті 261 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17).

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17.

Хоча вище наведені правові висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у спорі щодо відшкодування майнової шкоди, а у справі, яка переглядається, спірні правовідносини стосуються відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю, зазначені висновки є релевантними щодо обставин цієї справи, так як стосуються питання застосування підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV, яким передбачено одну й ту саму підставу для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) - неподання заяви про страхове відшкодування, але в різні строки - впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років - якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 1187 Цивільного Кодексу України: джерелом підвищеної небезпеки с діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що е джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Врахувавши наведені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як особа, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки, повинна нести відповідальність за моральну шкоду, завдану такими джерелом, незалежно від наявності його вини.

Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача та з урахуванням особи відповідача та обставин, що він не мав технічної можливості виїзду на смугу зустрічного руху - не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку для водія автомобіля «ЗАЗ-110206», який перебуваючи в стані аварійної ситуації, був вимушений виїхати на праве по ходу свого руху узбіччя, де втратив керування автомобілем, виїхав на зустрічну смугу руху та зіткнувся з автомобілем «ВАЗ 2101», в якому знаходилася позивач.

При цьому, судом першої інстанції врахована правова позиція, викладена і у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2019 року в справі №352/342/17.

З урахуванням обставинЮ встановлених судом на підставі наданих сторонами доказів, оцінивши ці докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з відповідачів майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2023 року оскаржено в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із положеннями частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Надаючи оцінку обставинам ДТП, колегія суддів вважає, що остання сталася внаслідок грубого порушення водієм транспортного засобу «RENAULT CLIO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 вимог пункту 10.1, підпункту «в» пункту 14.2, пункту 1.1 додатку 2 розділу 34 «Дорожня розмітка» підрозділу 1 «Горизонтальна розмітка» Правил дорожнього руху України та перед здійсненням маневру - виїзду на смугу зустрічного руху не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, чим створив небезпеку для водія автомобіля «ЗАЗ-110206», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , який рухався в напрямку міста Зміїв, та перебуваючи в стані аварійної ситуації, був вимушений виїхати на праве по ходу свого руху узбіччя, де втратив керування автомобілем, виїхав на зустрічну смугу руху та зіткнувся з автомобілем «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався в напрямку міста Харкова.

За таких обставин, ДТП сталося саме з вини ОСОБА_1 . Доказів вини інших водіїв матеріали справи не містять.

При цьому, матеріалами справи підтверджено фактичне спричинення внаслідок ДТП шкоди здоров`ю ОСОБА_4 - водію автомобіля «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та ОСОБА_2 як пасажира цього автомобіля, у вигляді тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, які після ДТП знаходилися на лікуванні за місцем свого проживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 листопада 2017 року у справі №635/4286/17 відповідач ОСОБА_1 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, що при цьому ОСОБА_1 свою вину заперечував, а Харківський районний суд Харківської області вказаною ухвалою вину ОСОБА_1 не встановлював, обмежившись лише викладенням змісту обвинувального акту, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки закінчення на момент розгляду кримінальної справи строків притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи у настанні ДТП.

Крім того, згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/72096393) встановлено, що потерпілим у даному кримінальному провадженні було оскаржено вказану ухвалу суду від 03 листопада 2017 року, оскільки судом не було роз`яснено обвинуваченому суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, через те, що положення статті 49 КК України не є реабілітуючою підставою для звільнення від кримінальної відповідальності. Потерпілий вважав, що допущене судом порушення закону під час розгляду клопотання, виразилося також у не роз`ясненні обвинуваченому суті обвинувачення та положень законодавства про те, що таке закриття є фактичним визнанням його винним у скоєному злочині, враховуючи «нереабілітуючість» такої підстави, як закінчення строків давності, що може бути використане ОСОБА_1 в подальшому, під час розгляду в порядку цивільного судочинства питань про відшкодування шкоди потерпілим, завданої злочином. Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_1 пояснив, що у підготовчому судовому засіданні в суді першої інстанції, заявляючи клопотання про закриття кримінального провадження, правильно розумів наслідки його задоволення та наполягав на цьому. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу потерпілого - залишено без задоволення, а ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 3 листопада 2017 року у відношенні ОСОБА_1 - без змін.

Колегія суддів також зазначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з ОСОБА_1 на її користь моральну шкоду у розмірі по 75 000,00 грн., суд першої інстанції правильно врахував характер і тривалість страждань позивача й істотні зміни способу її життя, характер та тривалість лікування травм, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також негативні наслідки, в тому числі, пов`язані із отриманими в результаті ДТП тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, які є суттєвими, враховуючи її похилий вік, та принесли їй біль, змушували ОСОБА_2 витрачати свій час на відновлення на реабілітацію, що у позасудовому порядку будь-якого відшкодування позивачі не отримали та вимушені були тривалий час (понад 10 років) чекати на відновлення своїх прав, оскільки ДТП було скоєно у 2012 році, потерпіла сторона у зв`язку з тривалим розглядом кримінального провадження у розумні строки не могла отримати належне відшкодування завданої шкоди у ДТП. По справі не вбачається, що відповідач ОСОБА_1 у добровільному порядку пропонував потерпілим відшкодувати шкоду відразу після ДТП. У зв`язку з інфляційними процесами розмір завданої шкоди знецінюється і для потерпілої сторони важливо отримати відшкодування завданої шкоди вчасно для відновлення втраченого здоров`я, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що консультативний висновок лікаря спеціаліста та кардіограма не підтверджують глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей позивача та розмір страждань після ДТП, то такі доводи не спростовують висновків суду, оскільки матеріалами справи підтверджено фактичне завдання ОСОБА_2 тілесних ушкоджень середньої тяжкості у вигляді закритого надмищелкового перелому дистального епіфіза лівої кістки із зсувом, та враховуючи її похилий вік (75 років на момент ДТП) такі тілесні ушкодження потребували тривалого відновлення й реабілітації, що завдало фізичних та моральних страждань ОСОБА_2 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди відповідачем не спростовано, як і не доведено підстав для його зменшення

Враховуючи те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 29 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2024 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов О.І. Обідіна