ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 344/722/22

провадження № 61-12218св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, - Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від

27 лютого 2023 року у складі судді Бабій О. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2023 року у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

1. У січні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, вольєра та знесення самочинно побудованого гаражу.

2. Позовна заява мотивована тим, що сторони є співвласниками чотирьох квартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

3. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 ,

ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_5 .

4. Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0621 га, кадастровий номер :20:001:0290, яка передана у спільну сумісну власність співвласникам будинку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

5. Незважаючи на те, що позивачі та відповідачі є співвласниками земельної ділянки, відповідачі чинять позивачам перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка передана у спільну сумісну власність співвласникам будинку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Так, без згоди позивачів відповідачі встановили з бічної сторони будинку огорожу, якою повністю перекрили доступ (прохід) до стіни будинку, відгородили частину спільної земельної ділянки шляхом встановлення бетонного фундаменту, на якому встановили металічні стовпчики, між якими натягнули сітку-рабицю, це створює незручності для заїзду транспортного засобу на подвір`я будинку. Також встановили вольєр, в якому сім`я відповідачів в минулому утримувала велику собаку. Крім того, ОСОБА_3 на земельній ділянці самочинно збудувала цегляну господарську споруду - гараж, чим обмежила доступ до користування всією площею земельної ділянки.

6. Посилаючись на порушення відповідачами їх прав, просили зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0621 га, кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом: демонтажу огорожі (фундаменту і сітки) встановленої з боку фасадної частини будинку, між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування; демонтажу огорожі (фундаменту, металевих стовпчиків, сітки-рабиці) встановленої позаду будинку (на подвір`ї вказаного будинку); демонтажу вольєра; знесення самочинного побудованого на вказаній земельній ділянці гаражу.

7. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 вересня 2022 року провадження у справі закрито в частині вимог ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

8. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 27 лютого 2023 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :20:001:0290 площею 0,0621 га, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 шляхом:

- демонтажу огорожі (фундаменту і сітки), встановленої з боку фасадної частини будинку АДРЕСА_1 , між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування ( АДРЕСА_1 );

- демонтажу огорожі (фундаменту, металевих стовпчиків, сітки-рабиці), встановленої позаду будинку (на подвір`ї вказаного будинку);

- демонтажу вольєра.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

9. Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2023 року стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2 000,00 грн з кожного.

Стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 3 200,00 грн з кожного.

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2 750, грн з кожного.

10. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі, які є співвласниками та власниками квартир АДРЕСА_3 та

АДРЕСА_6 на прибудинковій території зазначеного будинку самовільно встановили огорожу (сітку) з боку фасадної частини будинку, між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування; огорожу (металеві стовпчики, сітку-рабицю) позаду будинку (на подвір`ї); вольєр без згоди співвласників багатоквартирного будинку, співвласників земельної ділянки, а тому право позивачів порушене та підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідачів усунути перешкоди позивачам у користуванні земельною ділянкою.

11. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди шляхом знесення самочинного побудованого на вказаній земельній ділянці гаража, то суду не надано належних та допустимих доказів того, що гараж збудований відповідачами чи ними здійснена його перебудова. Відтак, вказана вимога позивачів не підлягає до задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

12. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєдналась ОСОБА_1 , на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2023 року залишено без задоволення.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2023 року про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 2 000,00 грн з кожного та на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 3 200,00 грн з кожного скасовано.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цій справі відмовлено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , до якої приєдналась ОСОБА_4 , задоволено.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області

від 27 лютого 2023 року в частині зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :20:001:0290 площею

0,0621 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом: демонтажу огорожі (фундаменту і сітки), встановленої з боку фасадної частини будинку АДРЕСА_1 , між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування ( АДРЕСА_1 ); демонтажу огорожі (фундаменту, металевих стовпчиків, сітки-рабиці), встановленої позаду будинку (на подвір`ї вказаного будинку); демонтажу вольєра скасовано й ухвалено у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 22 березня 2023 року задоволено частково.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 березня 2023 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2 750,00 грн з кожного змінено та стягнуто із ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 5 000,00 грн з кожного.

13. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за згодою співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 проведено розподіл щодо користування прибудинковою територією цього будинку, що підтверджується планом розподілу, виготовленим ПП «ГЕО» в 2014 року, зокрема планом розподілу прибудинкової території між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 встановлено за : кв. 1 закріплено - 0,0095 га; кв. АДРЕСА_7 - 0,0079 га, у спільному користуванні 0,0106 га, на якому також розміщені господарські споруди побудовані до 2014 року і спору щодо користування прибудинковою територією та господарськими спорудами між співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 не виникало.

14. Відтак, набувши за договором купівлі - продажу квартири від 15 листопада 2019 року, згідно якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_8 , позивач став співвласником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, тобто ОСОБА_6 .

15. Доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно норм статті 42 ЗК України ставили питання до відповідачів як співвласників про визначення іншого порядку користування земельної ділянки, ніж встановлений вищевказаним планом розподілу, позивачами суду не надано.

16. Надані позивачами докази не підтверджують того, що розташовані на спірній земельній ділянці господарські приміщення та споруди побудовані відповідачами, а також, що вони побудовані після набуття ОСОБА_2 квартири у вказаному будинку, та спростовуються планом погодженням співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 щодо користування прибудинковою територією цього будинку та господарськими приміщеннями і спорудами, копією генерального плану забудови та технічним описом зазначеного будинку, копією кадастрового плану земельної ділянки вказаного будинку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

17. У серпні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2023 року.

18. Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2023 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

19. У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_2 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення

Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого

2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня

2023 року.

20. Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2023 року прийнято заяву ОСОБА_2 про приєднання до касаційної ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого

2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня

2023 року.

21. Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

22. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 усунути позивачам перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у спільній сумісній власності, шляхом знесення самочинно побудованого гаражу скасувати, постанову апеляційного суду скасувати в повному обсязі та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

23. Підставою касаційного оскарження представник заявника зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 926/2189/17,

від 08 квітня 2019 року у справі № 368/513/16?ц, від 10 квітня 2019 року у справі

№ 127/27333/16?ц, від 26 червня 2019 року у справі № 461/3647/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15?ц, від 28 серпня 2019 року у справі

№ 295/7193/15?ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц,

від 03 листопада 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 27 вересня 2021 року у справі № 526/86/19 та постанові Верховного Суду України від 19 листопада

2014 року у справі № 6-180цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

24. Касаційна скарга мотивована тим, що у 2014 році за її згодою, а також згодою всіх співвласників житлового будинку складено план розподілу прибудинкової території між співвласниками, проте відповідачі не здійснили попередньо узгоджений усіма демонтаж сараїв (гаражів) та паркану, а навпаки встановили нові паркани, фіртку та встановили перед її вікном і вікном квартири ОСОБА_2 вольєр, додатково обмеживши їх в користування спільною земельною ділянкою, а також повністю перекрили їм доступ (прохід) до стіни будинку, яка є фактично стіною їхніх квартир, тим самим унеможливили її обслуговування та догляд. Крім того, навесні 2021 року ОСОБА_3 на земельній ділянці, яка є у спільній власності сторін, встановила вольєр не тільки без згоди інших співвласників, а й з порушеннями ДБН.

25. Зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги, що згідно із частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки зі спільного майна багатоквартирного будинку.

26. Нормами земельного законодавства та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок або її частини.

27. Вказує, що земельна ділянка багатоквартирного будинку, як спільне майно цього будинку, не може бути поділена між співвласниками; поділ ділянки між співвласниками багатоквартирного будинку ніколи не проводився, відповідна документація щодо поділу ділянки не виготовлялась; нотаріально посвідченого договору щодо визначення порядку користування ділянкою між співвласниками не укладалось.

28. Також вважає, що апеляційний суд не надав належної оцінки показам свідків, а також тому, що відповідачі визнали, яким саме гаражем вони володіють і користуються. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували того, що спірний сарай (гараж) є самочинно збудованим, використовується для особистих потреб відповідачами, а позивачі не надавали відповідачам згоди на його будівництво, тому у даному випадку до застосування судами підлягала стаття 376 ЦК України.

29. Вважає, що відмова у задоволенні позову ОСОБА_2 з тих підстав, що спірні сараї (гаражі) побудовані до набуття ним у власність квартири, суперечить вимога статті 15 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

30. Також зазначає, що апеляційний суд розглянув справи за її відсутності та належним чином не повідомив її про час та місце розгляду справи, чим допустив порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала заяву про приєднання до касаційної скарги

31. У заяві про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_2 просив постанову апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

32. У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшли відзиви ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на касаційну скаргу, в яких вони просили рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та постанову апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на те, що суди належним чином оцінили всі докази, які були надані сторонами при розгляді справи, зробили правильні висновки та прийняли законні та обґрунтовані рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

33. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0621 га, кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

34. Співвласниками квартири АДРЕСА_9 з 16 грудня 1997 року були ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , яка у зв`язку з одруженням змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, видане агентством по приватизації державного житлового фонду.

35. 23 жовтня 2002 року ОСОБА_7 подарував свою частку у квартирі ОСОБА_8 , що підтверджується копією договору дарування.

36. 13 червня 2015 року ОСОБА_4 стала власником 43/100 частин квартири після смерті чоловіка ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 червня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

37. Власником квартири АДРЕСА_6 є

ОСОБА_3 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

38. ОСОБА_1 та ОСОБА_10 є співвласниками квартири АДРЕСА_10 з 02 червня 1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, видане агентством приватизації.

39. Згідно з договором купівлі - продажу квартири від 15 листопада 2019 року ОСОБА_6 продала, а покупець ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_8 .

40. Отже, власником квартири АДРЕСА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2019 року є

ОСОБА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

41. 25 червня 2020 року ОСОБА_6 на випадок смерті заповіла свою частку земельної ділянки кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

42. За згодою співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 проведено розподіл щодо користування прибудинковою територією цього будинку, що підтверджується планом розподілу, виготовленим ПП «ГЕО» в 2014 році, зокрема планом розподілу прибудинкової території між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 встановлено: за квартирою 1 закріплено - 0,0095 га; квартирою АДРЕСА_3 - 0,0065 га, квартирою АДРЕСА_4 -

0,0078 га, квартирою АДРЕСА_5 - 0,0079 га, у спільному користуванні 0,0106 га, на якому також розміщені господарські споруди, побудовані до 2014 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

43. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

44. Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

45. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

46. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

47. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

48. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

49. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

50. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

51. Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

52. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

53. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

54. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

55. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

56. Частиною другою, пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

57. Стаття 321 ЦК України закріплює принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

58. За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 204/3027/20 (провадження № 61-2199св22), від 01 лютого 2023 року у справі

№ 204/1053/20 (провадження № 61-21119св21).

59. Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

60. Згідно з частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

61. На підставі частини другої статті 382 ЦК Україниусі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

62. Згідно з пунктом 4 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

АДРЕСА_11 . Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

АДРЕСА_12 . У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

65. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно (частина четверта статті 358ЦК України).

66. Відповідно до частини третьої статті 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

67. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що земельна ділянка площею 0,0621 га, кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

68. Також за матеріалів справи вбачається, що за згодою співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 проведено розподіл щодо користування прибудинковою територією цього будинку, що підтверджується планом розподілу, виготовленим ПП «ГЕО» в 2014 році, зокрема планом розподілу прибудинкової території між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 встановлено: за квартирою 1 закріплено - 0,0095 га; квартирою АДРЕСА_3 - 0,0065 га, квартирою АДРЕСА_4 - 0,0078 га, квартирою АДРЕСА_5 - 0,0079 га, у спільному користуванні 0,0106 га, на якому також розміщені господарські споруди побудовані до 2014 року і спору щодо користування прибудинковою територією та господарськими спорудами між співвласниками житлового будинку по

АДРЕСА_1 не виникало.

69. З огляду на вказане вище у сукупності, суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, що набувши за договором купівлі - продажу квартири від 15 листопада 2019 року у власність квартиру АДРЕСА_8 , ОСОБА_2 став співвласником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, тобто ОСОБА_6 .

70. Також судом враховано, що вказаний вище план розподілу прибудинкової території підписаний також і ОСОБА_1 .

71. Доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно норм статті 42 ЗК Україниставили питання до відповідачів як співвласників про визначення іншого порядку користування земельної ділянки, ніж встановлений вищевказаним планом розподілу, позивачами суду не надано.

72. При цьому апеляційний суд вмотивовано відхилив подані у підтвердження позовних вимог фотознімки спірної земельної ділянки та інвентаризаційну справу цього будинку, оскільки такі докази не підтверджують того, що розташовані на ній господарські приміщення та споруди побудовані відповідачами, а також вони побудовані після набуття ОСОБА_2 квартири у вказаному будинку та спростовуються планом погодженням співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 щодо користування прибудинковою територією цього будинку та господарськими приміщеннями і спорудами, копією генерального плану забудови та технічним описом зазначеного будинку, копією кадастрового плану земельної ділянки вказаного будинку.

73. Висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 926/2189/17,

від 08 квітня 2019 року у справі № 368/513/16?ц, від 10 квітня 2019 року у справі

№ 127/27333/16?ц, від 26 червня 2019 року у справі № 461/3647/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15?ц, від 28 серпня 2019 року у справі

№ 295/7193/15?ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц,

від 03 листопада 2020 року у справі № 761/41149/16-ц, від 27 вересня 2021 року у справі № 526/86/19 та постанові Верховного Суду України від 19 листопада

2014 року у справі № 6-180цс14, на які посилався заявник в касаційній скарзі.

74. Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

75. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Cуд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

76. Також безпідставними є й доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення позивача про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судові повістки на 01 та 15 червня 2023 року направлялися ОСОБА_1 за місцем її реєстрації, проте судова кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

77. Частиною восьмою статті 128 ЦПК України закріплено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

78. Отже, за змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

79. Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 12 грудня

2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження №12-233гс18), а також у постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі

№ 826/20408/14 (провадження №К/9901/16143/20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження №61-3782св21), від 10 січня 2024 року у справі №522/17859/19 (провадження № 61-5017св23) та інших.

80. Отже, Верховний Суд уважає безпідставними посилання касаційної скарги про те, що справу розглянуто без належного повідомлення її заявника про дату, час і місце розгляду справи.

81. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.

82. Колегія суддів вважає, що постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому її відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєднався ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

2. Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович