Справа № 342/94/24
Провадження № 2/342/187/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Федів Л.М.

секретаря судового засідання Матієк І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городенка справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/4 частку житлового будинок з господарськими будівлями і спорудами,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , який зареєстрований по АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , жителька АДРЕСА_1 , звернулися в суд з позовною заявою до ОСОБА_4 , жителя АДРЕСА_1 , в якому просить визнати за ними право власності за кожним на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.06.1988 право власності на житлове господарство по АДРЕСА_3 належало колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_5 . Право власності зареєстроване на піставі цього свідоцтва Коломийським МБТІ за реєстровим №240 від 30.06.1988, про що свідчить відмітка на свідоцтві про право власності. Випискою з інвентаризаційних матеріалів №9707 від 1105.2021 доводиться, що за архівними даними ОКП «Коломийське МБТІ» право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_5 , як головою колгоспного двору. Для будівництва та обслуговування житлового будинку була виділена земельна ділянка площею 0,16 га, що доводиться довідкою Топорівського старостинського округу №22-10 від 16.01.2024. У відповідності до технічного паспорта, виготовленого техніком з інвентаризації майна ОСОБА_6 житлове господарство складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», загальною площею 71,7 кв.м, житловою площею 56,1 кв.м., та господарських будівель і споруд. Відповідно до звіту про оцінку майна ЕТВО «Придністров`я» ринкова вартість житлового господарства по АДРЕСА_1 становить 157 150 грн., відповідно від цієї суми складає 39287,50 грн. За результатами проведення технічного обстеження житлового будинку встановлено його відповідність вимогам надійності та можливість безпечної експлуатації. Голова колгоспного двору ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 07.04.2020, актовий запис №10. 24.04.2018 ОСОБА_5 склав заповіт, яким розпорядив все своє майно, де б воно не було, з чого б не складалося, все, що буде належати йому на час смерті ОСОБА_4 . Заповіт посвідчений секретарем Топорівської сільської ради, зареєстрований у реєстрі за №8, ніким не скасовувався та не оскаржувався. З метою реалізації своїх спадкових прав ОСОБА_4 звернувся до Городенківської районної державної нотаріальної контори, де за його заявою була заведена спадкова. Однак, нотаріус відмовила йому у видачі документів на спадщину на житлове господарство через реєстрацію його як колгоспного двору без визначення часток його членів. ОСОБА_4 звернувся до Городенківського районного суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на житлове господарство в порядку спадкуваня на підставі заповіту діда ОСОБА_5 . Відповідачі подали до суду заяви про те, що за виділом часток у колгоспному дворі не зверталися та не претендують на них. Рішенням Городенківського районного суду від 11.11.2021 у цивільній справі 342/955/21 позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково та визнано за ним право власності на на частку житлового господарства по АДРЕСА_1 . У мотивувальні частині рішення вказано, що оскільки на час ліквідації колгоспних дворів в господарстві проживали: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які набули право спільної сумісної власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , то їх частки у вказаному майні рівні, тобто по 1/4 частині. Проте, частки в колгоспному дворі не виділялися. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є відмова власника від права власності. Згідно ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Суд визнав за ОСОБА_4 право власності на частку житлового господарства, що належала ОСОБА_5 , який залишив заповіт на користь внука. В іншій частині позову суд відмовив у зв`язку з тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які є членами колгоспного двору, на даний час можуть на власний розсуд розпоряджатися своїм майном і на даний час їх право не порушується та ніким не оспорюється чи не визнається, тому у них немає перешкод в оформленні права власності на належне їм майно. Крім того, у поданій відповідачами заяві про те, що вони на частку в колгоспному дворі не претендують та не зверталися за її виділом суд не розцінює, як відмову від належної їм частки в даному житловому будинку у передбаченому Законом порядку. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Пленум Верховного Суду України у постанові від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснив, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991 року). Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. З довідки Топорівського старостинського округу №22-12 від 16.01.2024 вбачається, що станом на 15.04.1991 у житловому господарстві в АДРЕСА_1 , особовий рахунок 553 проживали ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Із погосподарської книги Топорівської сільської ради за 1991-1995 роки слідує, що спадкове житлове господарство обліковувалося як колгоспний двір, в якому проживали ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Відповідно до ст.120 ч.1 ЦК України (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення колгоспних дворів) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу). Частки всіх членів колгоспного двору є рівними (ст.123 цього ж Кодексу). Виходячи з вище наведених вимог закону житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 належав чотирьом членам колгоспного двору по частині кожному. Отже, правовий режим спільної сумісної власності членів колгоспного двору випливає із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.06.1988 року, виданого на ім`я голови кологоспного двору ОСОБА_5 ; погосподарського обліку Топорівської сільської ради та з приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Однак, жодного правовстановлюючого документу, в якому було б визначено право власності позивачів, як членів колишнього колгоспного двору, немає. ОСОБА_4 успадкував частку голови колгоспного двору ОСОБА_5 на підставі заповіту. Інші члени колгоспного двору не можуть реалізувати право володіння, кориистування та розпорядження належними їм частками колишнього колгоспного двору через відсутність будь якого правовстановлюючого документу на це майно на своє ім`я. Предметом судового розгляду є спільні права та обов`язки позивачів та відповідача, що виникли стосовно спільної сумісної власності на майно колишнього колгоспного двору, права сторін у справі на володіння, користування та розпорядження будинком є однорідними. Досудове врегулювання спору в даному випадку неможливе.

18 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі; справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання в справі.

29 лютого 2024 року позивач ОСОБА_2 до суду подав заяву, в якій зазначив, що у прохальній частині позовної заяви допущено технічну помилку в даті його народження "1979 р.н." замість "1970 р.н."; просив виправити технічну помилку згідно його паспортних даних та читати прохальну частину стосовно нього в такій редакції: "Ухвалити судове рішення, яким визнати ща ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 ". Судовий розгляд просив проводити без нього.

29 лютого 2024 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 09:00 год. 13 березня 2024 року в приміщенні Городенківського районного суду Івано-Франківської області (м.Городенка вул. Героїв Євромайдану, 7, зал судових засідань № 2).

Учасники справи в судове засідання 13 березня 2024 року не з`явилися.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в позовній заяві просили судовий розгляд справи проводити без їх участі на підставі поданих ними документів.

Відповідач ОСОБА_4 до суду подав заяву, в якій просив судовий розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги визнає.

Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно статті 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Із копії Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30.06.1988, виданого виконавчим комітетом Городенківської районної Ради народних депутатів Івано-Франківської області на підставі рішення виконкому Городенківської районної Ради народних депутатів № 110 від 08.06.1988, слідує, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_3 , дійсно належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_5 .

АДРЕСА_1 переіменована на АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 22-11, виданою 16.01.2024 Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради.

Копією виписки з інвентаризаційних матеріалів № 9707 виданою 11.05.2021 ОКП "Коломийським МБТІ" підтверджується, що згідно архівних даних станом на 31.12.2012 в Коломийському МБТІ під реєстровим № 240 право власності в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 головою колгоспного двору на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Городенківської районної ради 30.06.1988 на підставі рішення цього ж виконкому № 110 від 8.06.1988.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Площа земельної ділянки під будівництвом житлового будинку в АДРЕСА_1 становить 0,16 га, що підтверджується довідкою № 22-10, виданою 16.01.2024 Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради.

З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 встановлено, що житловий будинок збудований в 1974 році, господарські будівлі та споруди збудовані в 1974, 1985, 1987, 1988 роках. Як вбачається із Звіту про вартість майна житлового будинку з надвірними спорудами, складеного ЕТВО "Придністров`я" на підставі договору № 04 від 08.01.2024, вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 станом на 09.01.2024 - становить 157150 грн.

Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2003 р.) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, були співвласниками у рівних частках у праві спільної власності на майно колгоспного двору.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Цими Вказівками передбачено, що визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі, відомостей щодо членів та майна колгоспного двору було покладено на сільські ради. Суспільна група господарства визначалась сільською радою залежно від роду занять голови господарства (сім`ї).

Колгоспні двори, виникнення та існування яких пов`язувалося зі спільним вкладом у створення даного майна членами колгоспного двору, належали до спільної сумісної власності членів колгоспного двору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Як слідує із ксерокопії господарської книги, особовий рахунок № НОМЕР_3 , за 1991-1995 р.р. в домогосподарстві, суспільна група якого «колг.» проживали: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , голова сім`ї, ОСОБА_1 , 1949 р.н., дружина, місце роботи колгосп ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син, ОСОБА_8 , 1975 р.н., ОСОБА_9 , 1971 р.н., зять, ОСОБА_4 , 1994 р.н., внук.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уклали шлюб 13 листопада 1993 року (запис за № 17 від 13.11.1993), що доводиться копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_4 від 13.11.1993.

Згідно погосподарської книги № 13 особовий рахунок № НОМЕР_3 в господарстві по АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 проживали та були зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується довідкою № 22-12, виданою 16.01.2024 Топорівським старостинським округом Городенківської міської ради.

Згідно статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належав по 1/4 частці колишнім членам колгоспного двору ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 . Проте, частки в колгоспному дворі не виділялися.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 70 рік в с. Топорівці Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 10 від 07 квітня 2020 року, що доводиться копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 07.04.2020 виконкомом Топорівської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2021 року по справі № 342/955/21 (провадження № 2/342/641/2021), що набрало законної сили 13.12.2021, визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_5 , в порядку спадкування за заповітом.

Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 295056517, сформованого 18.01.2022, доводиться, що 12.01.2022 внесено запис про право власності/довірчої власності 46207698, про власника частки (форма власності приватна, вид спільної власності спільна часткова) об`єкту нерухомого майна житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області, серія та номер 342/955/21, - ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1, 2 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частинами 1 та ч.2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦПК України).

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч. 1 ст. 357 ЦПК України).

Відповідно до ст.361 ЦК України розпорядження часткою у праві спільної часткової власності співвласником може здійснюватися самостійно. Отже, для здійснення права розпорядження часткою, в тому числі і для передачі права власності, необхідно, щоб частка в праві спільної власності була визначена.

Підставою звернення позивачів до суду із даною позовною заявою є те, що при зверненні до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Стефурак Н.Я. з приводу оформлення договорів дарування ОСОБА_4 належних їм часток у бувшому колгоспному дворі по АДРЕСА_1 , нотаріус надала їм роз`яснення, в яких зазначено, що враховуючи, що належні їм частки у спільній сумісній власності не визначені, у нотаріуса відсутні підстави для реєстрації права власності та посвідчення договору дарування та рекомендовано звернутися до суду.

Ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що частки у майні колгоспного двору належать ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у силу закону. Неоформлення права власності документально не позбавляє їх права на належні їм частки у майні колгоспного двору.

Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачами в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачами права власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 , за кожним, визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

При винесенні рішення судом враховується те, що відповідно до вимог Постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» № 807-ІХ від 17.07.2020 територія колишнього Городенківського району Івано-Франківської області на даний час відноситься до Коломийського району Івано-Франківської області.

На підставі ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (1963 р.), ст.ст. 316, 317, 328, 392, 1216, 355-356, 368-370, 372 ЦК України, керуючись ст.ст. 206, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованими по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 .

Зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_2 - АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 .

Зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_4 - АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 22.03.2024.

Суддя: Федів Л. М.