Справа № 346/1892/22
Провадження № 22-ц/4808/303/24
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю позивача, його представника і представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2023 року під головуванням судді Яремин М. П. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

В травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Він є пенсіонером за віком. На прохання ОСОБА_3 , яка є його дочкою, він надав свою згоду на її проживання із сім`єю у вказаному будинку, а сам проживав у старому будинку. Останнім часом ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у доступі до житла, змінила замки, не впускає до будинку та викинула із будинку всі його речі. Крім того, вона забрала в нього документи на житло та не впустила його із представником МБТІ до будинку. Оскільки іншого житла у нього немає, він змушений ночувати у знайомих. Щодо неправомірних дій ОСОБА_3 , які спричиняють йому фізичні та душевні страждання, він неодноразово звертався до правоохоронних органів.

ОСОБА_3 10.02.2023 подарувала будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , у зв`язку із чим ОСОБА_1 залучена до участі у справі в якості співвідповідача.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вселити його до вказаного будинку, а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2023 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 у житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1 984,80 грн.

На вказане рішення представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що безпідставними є висновки суду першої інстанції про наявність у позивача права користування житловим будинком після переходу права власності на будинок до ОСОБА_1 , оскільки такі висновки суперечать вимогам статей 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України та правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 05.11.2014 за результатами розгляду справи №6-158цс14.

Звертає увагу на те, що право користування позивача будинком було пов`язано з правом власності на будинок його доньки, членом сім`ї якої він був. Однак, у зв`язку із переходом права власності на будинок до ОСОБА_1 таке право припинилося, оскільки позивач, який є батьком ОСОБА_3 , не є членом сім`ї ОСОБА_1 . Вони спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом та у них немає взаємних прав і обов`язків.

Ставши одноосібним власником будинку, ОСОБА_1 не дає згоди на проживання в ньому батька її матері, так як має намір продати належне їй житлове господарство, а факт реєстрації позивача порушує її право користування та розпорядження майном.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною і не підлягає задоволенню. Зокрема, вказує, що аргументи представника апелянта, що його порушене право підлягає судовому захисту шляхом припинення права ОСОБА_2 на користування жилим приміщенням на підставі частини другої статті 406 ЦК України та висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14 та постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц, є безпідставними, оскільки встановлені фактичні обставини у справі, яка переглядається, та фактичні обставини у вказаних вище справах є різними. Вважає, що, враховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, задовольнивши позов. Також звертає увагу, що відповідач ОСОБА_1 набула майно по договору дарування від матері ОСОБА_3 під час розгляду справи про вселення у суді першої інстанції, знаючи про наявний спір.

Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 та його представник вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника і представника ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 30.04.1992 державним нотаріусом Коломийської міської нотаріальної контори Калиняк Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1145, ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 115-117).

Згідно даних, які містяться у копії державного акту на право власності на землю серії IФ № 07-35-2/00098, виданого на підставі рішення сесії Семаківської сільської ради від 08.12.2000 і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 98, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,5043 га, призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства і знаходиться на території с. Семаківці Коломийського району Івано-Франківської області (т.1 а.с.113).

Рішенням виконавчого комітету Семаківської сільської ради №83 від 28.03.2001 дозволено ОСОБА_2 узаконити самовільно збудований житловий будинок в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 114).

Відповідно до довідки № 3-93, виданої 17.03.2021 року Матеївецькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, за адресою: АДРЕСА_1 , крім позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також зареєстровані: відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дочка), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зять), відповідачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онуки) (т.1 а.с. 9).

Судом також встановлено, що 11.03.2021 позивач звертався з письмовою заявою до начальника Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу притягнення до адміністративної відповідальності його дочки ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_4 , які не пускають його до домоволодіння, забили цвяхами двері будинку, в якому він проживав, а також ображають його нецензурними словами та погрожують (т.1 а.с.10).

Згідно довідки за результатами проведення перевірки по матеріалах ЄО № 3035 від 12.03.2021, складеної ПОГ сектору взаємодії з громадами відділу превенції Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, за результатами розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_2 встановлено, що 11.03.2021 близько 16:00 год. заявник, прийшовши за місцем реєстрації, не зміг зайти на подвір`я, у зв`язку з тим, що його дочка ОСОБА_3 не пустила його, мотивуючи тим, що даний будинок, який знаходиться за вищевказаною адресою, знаходиться у її власності, та яка від написання пояснень категорично відмовилась. Опитаний по даному факту староста с. Семаківці ОСОБА_6 письмово пояснив, що був присутнім 11.03.2021 під час того, як ОСОБА_3 не пустила свого батька ОСОБА_2 за його місцем реєстрації. Відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис строком на 3 доби (т.1 а.с. 11).

Постановою Коломийського міськрайонного суду від 01.03.2022 провадження у справі № 346/1839/21 відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. В цій постанові вказано, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 21.04.2021 о 12 год. за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , вчинила відносно свого батька ОСОБА_2 домашнє насильство (насильство в сім`ї), а саме умисні дії економічного характеру: не впустила жити за місцем реєстрації та проживання, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого (т.1 а.с. 12-13).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03.06.2022 постанову Коломийського міськрайонного суду від 01.03.2022 відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП залишено без змін (т.1 а.с. 27-28 ).

ОСОБА_2 27.05.2022 звернувся з письмовою заявою до начальника Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, у якій просив вжити заходів відносно самоуправних дій його дочки ОСОБА_3 , яка чинить йому перешкоди у користуванні вищевказаним будинком, не пускає до нього, змінила замки, у зв`язку з чим, він, пенсіонер за віком, змушений ночувати у знайомих, оскільки доступу до даного будинку не має та залишився на вулиці (т.1 а.с. 24).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05.07.2022, ухваленим в справі № 346/1189/21 за позовом ОСОБА_3 , визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням в зв`язку з його відсутністю за цим місцем проживання понад один рік (т.1 а.с. 95-96).

Додатковим рішенням вказаного суду від 13.12.2022 ОСОБА_2 знято з реєстрації за місцем проживання за вищевказаною адресою (т.1 а.с. 97).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.01.2023 рішення Коломийського міськрайонного суду від 05.07.2022 в справі № 346/1189/21 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання, відмовлено. Апеляційним судом встановлено, що в цій справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено факт відсутності відповідача за місцем його реєстрації без поважних причин понад рік та водночас матеріалами справи підтверджується наявність поважних причин періодичного непроживання відповідача в спірному житловому будинку в силу неприязних відносин з позивачкою та перешкоджанню такому самою позивачкою.

Крім того, колегія суддів зазначила, що рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням прийняте судом з неналежною оцінкою пропорційності такого заходу з урахуванням встановлених обставин справи, оскільки судом взагалі не досліджувалися обставини щодо наявності в останнього іншого житла, придатного для проживання в ньому. Тоді як у судовому засіданні встановлено, що іншого житла у ОСОБА_2 немає, що не заперечила сторона позивача. Належних доказів щодо проживання відповідача в смт. Заболотів та наявності там житла для користування на певній правовій підставі суду також не представлено. Акт обстеження фактичного місця проживання від 10.03.2021, який міститься в матеріалах справи, не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин, оскільки не зазначено про відсутність чи наявність особистих речей відповідача, а також не вбачається протягом якого строку відповідач не проживав у спірному житловому будинку та чи переривався вказаний строк непроживання. Крім того, такий акт складено комісією виключно зі слів позивачки та сусідів.

Також апеляційним судом у постанові від 31.01.2023 встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 існують неприязні відносини, що є перешкодою для вільного користування відповідачем спірним житлом та причиною періодичного не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку.

Такі обставини підтверджуються і постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2022 року, якою встановлено, що 21 квітня 2021 року позивачка обмежувала в доступі до житла свого батька ОСОБА_2 , у зв`язку з чим її дії працівниками поліції було кваліфіковано за ч.1 ст.173-2 КУпАП як вчинення домашнього економічного насильства. Однак, провадження у справі було закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення

Апеляційним судом у справі №346/1189/21 встановлено, що згідно із договором дарування житлового будинку, посвідченим 28.03.2019 приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Галайчук О.Л., ОСОБА_2 передав у дарунок ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями у АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 98-101).

Додатковою постановою цього суду від 09.02.2023 скасовано додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 13.12.2022 і в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про зняття з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_2 відмовлено (т.1 а.с. 102-104).

Згідно даних акту обстеження фактичного місця проживання, складеного 10.03.2021 комісією у складі старости сіл Семаківці, Замулинці, ОСОБА_7 , депутата сільської ради Костюк В.С., діловода с/р ОСОБА_8 в присутності сусідів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проведено обстеження будинку АДРЕСА_1 . Встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (власник); ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (чоловік); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дочка); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (дочка); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (батько ). Зі слів заявника та сусідів ОСОБА_2 за цією адресою не проживає, а проживає без реєстрації смт. Заболотів Івано-Франківської області (т.1 а.с. 134).

Відповідно до виписки № 13270 ОСОБА_2 з 12.11.2011 по 28.11.2011 перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділі КНП «Коломийська ЦРЛ» з діагнозом: ЗЧМТ, забій головного мозку з крововиливом під оболонки, травматичний кохлеарний двібічний неврит (т.1 а.с. 14).

Згідно з даними характеристики №18/02-07/42, виданої 17.03.2021, ОСОБА_2 , проживаючи на території Матеївецької сільської ради, зарекомендував себе з позитивної сторони, користується авторитетом і повагою, скарги до виконкому на нього не надходили (т.1 а.с. 16).

Позивач ОСОБА_2 є особою пенсійного віку (т.1 а.с. 8).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 322468032 від 10.02.2023 право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , зареєстровано 10.02.2023 за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування (т.1 а.с. 82).

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої зазначеної статті сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 на законних підставах вселився у спірний житловий будинок, який тривалий час належав йому на праві приватної власності, він зареєстрований та проживав у ньому, є особою пенсійного віку, рішення про визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом скасовано в апеляційному порядку, іншого житла він не має. Відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірним будинком, обмежуючи його в доступі до цього житла, змінивши замки на вхідних дверях, внаслідок чого він не має можливості потрапити до нього. Також існують поважні причини періодичного не проживання його в спірному житловому будинку в силу неприязних відносин з відповідачем ОСОБА_3 та перешкоджанню такому нею самою, що є перешкодою для вільного користування ним спірним житлом.

На підставі викладеного та встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що права позивача порушені та підлягають захисту шляхом зобов`язання відповідачів усунути перешкоди в користуванні житловим будинком та вселення ОСОБА_2 до нього.

Доводи апелянтки про те, що безпідставними є висновки суду першої інстанції про наявність у позивача права користування житловим будинком після переходу права власності на будинок до ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживав у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , він є особою пенсійного віку, іншого житла він не має. Також рішення про визнання його таким, що втратив право на користування таким житлом скасовано в апеляційному порядку, що підтверджується постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.01.2023 на що і було вказано судом першої інстанції.

Однією з основних підстав цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Таким чином відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і за інтересами іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі N 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, в тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого визнання, яке по факту є втручанням у право на житло в розумінні положення статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Перехід право власності на майно, щодо якого позивач звернувся за захистом свого права на житло, відбувся після пред`явлення цього позову близькій особі ( ОСОБА_1 ) за безоплатним договором. Тому це право підлягає захисту у спосіб, обраний позивачем, оскільки останній може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком, враховуючи встановлені обставини у справі, що розглядається.

Вищенаведеним спростовуються також доводи апелянтки про те, що у зв`язку із переходом права власності на будинок до ОСОБА_1 право користування позивача будинком припинилося, оскільки позивач, який є батьком ОСОБА_3 , не є членом сім`ї ОСОБА_1 .

Доводи апелянтки про те, що вони спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом та у них немає взаємних прав і обов`язків, а факт реєстрації позивача порушує її право користування та розпорядження майном не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції, посилаючись на відповідні норми матеріального права, обґрунтовано зазначив про законність права користування ОСОБА_2 спірним будинком нарівні з її власником.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин