Провадження № 22-ц/4808/49/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т.М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» адвоката Матвійчука М.З., відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Корчевого М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди від неотриманих доходів з орендних платежів, інфляційних збитків та трьох процентів річних, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Антоняком Т.І. 10 серпня 2023 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 21 серпня 2023 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року акціонерним товариством «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк») подано позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди від неотриманих доходів з орендних платежів, інфляційних збитків та трьох процентів річних.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.03.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», що в подальшому змінило назву на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №1022-22/340, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 20 000,00 доларів США зі сплатою 13% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 13.03.2022 року.

У якості забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов`язань між Банком та майновими поручителями ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 14 березня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до п.1.1 якого іпотекодавці передають в іпотеку наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на праві приватної власності.

У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору 19.02.2019 року іпотекодержатель звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, з 19.02.2019 року АТ «Сенс Банк» є власником спірної квартири.

За адресою АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 .

Позивач 19.08.2019 року звертався до відповідачів з вимогою звільнити спірне житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було направлено вимогу про усунення порушень. Проте, відповідачі не виселились із спірного житлового приміщення по даний час. Також Банк звертався із позовом до суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим майном, однак в задоволенні позову було відмовлено.

Користування відповідачами квартирою, що належить на праві власності АТ «Сенс Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд. Згідно звіту суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст» №ВА 200222-002 від 15.06.2022 року, розмір збитків у вигляді упущеної вигоди внаслідок неотримання можливих орендних платежів за період з 19.02.2019 року по 22.02.2022 року від надання в оренду спірної квартири міг становити 141 383,00 грн. За цей же період з відповідачів підлягають до стягнення інфляційні в розмірі 26 514,42 грн, з яких заборгованість по 3% річних за невиконання грошового зобов`язання складає 6 120,36 грн, заборгованість по інфляційних 20 394,06 грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму збитків у вигляді упущеної вигоди від неотриманих доходів з орендних платежів за період з 19.02.2019 року по 22.02.2022 року в розмірі 47 127,67 грн, інфляційні в розмірі 6 798,02 грн та 3% річних в сумі 2 040,12 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також судовий збір в розмірі 839,50 грн та витрати за проведення експертизи в сумі 2 000,00 грн. Стягнути з ОСОБА_3 суму збитків у вигляді упущеної вигоди від неотриманих доходів з орендних платежів за період з 19.02.2019 року по 22.02.2022 року в розмірі 47 127,67 грн, інфляційні в розмірі 6 798,02 грн та 3% річних в сумі 2 040,12 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також судовий збір в розмірі 839,50 грн та витрати за проведення експертизи в сумі 2 000,00 грн. Стягнути з ОСОБА_1 суму збитків у вигляді упущеної вигоди від неотриманих доходів з орендних платежів за період з 19.02.2019 року по 22.02.2022 року в розмірі 47 127,67 грн, інфляційні в розмірі 6 798,02 грн та 3% річних в сумі 2 040,12 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання, а також судовий збір в розмірі 839,50 грн та витрати за проведення експертизи в сумі 2 000,00 грн (а.с.1-4).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2023 року в задоволенні позову відмовлено (175-181).

Не погодившись з рішенням суду, представник АТ «Сенс Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що з 19.02.2019 року АТ «Сенс Банк» є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку позивач набув шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку», це є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться в ст.109 Житлового кодексу України.

Проте, незважаючи на те, що Банк звертався до відповідачів з вимогою звільнити спірне житлове приміщення, останніми не було виконано цієї вказівки.

Наголошує, що у позові Банку до відповідачів про зняття з реєстраційного обліку було відмовлено не по причині правомірного проживання відповідачів у неналежному їм житловому приміщенні, а по причині невжиття необхідних заходів позивачем для реалізації його права на примусове виселення відповідачів із спірного житлового приміщення.

Однак, на даний час позивач не має можливості звернутись до суду із позовом про виселення відповідачів та надання їм іншого житлового майна, оскільки у власності позивача немає такого вільного житлового майна, яке б він міг зазначити в позовній заяві та у яке можна було б виселити відповідачів.

Оскільки законодавством передбачено безумовний обов`язок попередніх власників переданої в іпотеку квартири виселитися протягом місяця з дня отримання вимоги кредитора або нового власника, то в діях відповідачів є ознаки протиправної поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, а також вини. Щодо самого розміру заподіяних збитків, то в матеріалах справи є висновок експерта про розмір таких збитків у вигляді упущеної вигоди. Відповідачі не надали суду жодних доказів на спростування такого висновку експерта, не зверталися до суду із позовом про визнання такого звіту недійсним, не вжили жодних заходів щодо проведення його рецензії, тощо.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідачів понесені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.185-188).

Відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу. В обґрунтування зазначають, що згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 12.03.2019 року у справі №344/3732/16-ц в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором від 14.03.2007 року в розмірі 205 640,00 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки на спірну квартиру. Отже, на час проведення справи в суді борг відповідачів перед позивачем складав 205 640,00 грн, а банк обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом звернення з позовом про звернення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах виконавчого провадження. Рішенням суду від 16.09.2021 року відмовлено АТ «Альфа-Банк» у позові про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення. Саме враховуючи наведені судові рішення проживання відповідачів у спірному житлі є правомірним. З витягу про юридичну особу - АТ «Альфа-Банк», який датований ще 2018 роком, не вбачається такого виду діяльності фінансової установи як здача в оренду майна. Отже, на думку відповідачів, упущена вигода не відповідає критерію реальності. Щодо звіту про незалежну оцінку визначення розміру збитків у вигляді упущеної вигоди внаслідок неотримання можливих орендних платежів за період з 19.02.2019 року по 22.02.2022 року спірної квартири, то суд повинен його оцінювати як звичайний письмовий доказ, який не є висновком експерта або спеціаліста. Особа, яка підписала зазначений звіт, не попереджена про кримінальну відповідальність, не є судовим фахівцем або спеціалістом в галузі розрахунку збитків у вигляді упущеної вигоди. Крім того, звіт підписаний не керівником юридичної особи, від імені якої він виданий. Просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.201-204).

У судове засідання не з`явилися відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про день та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» адвоката Матвійчука М.З., відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Корчевого М.С., суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з наявності судового рішення про відмову у визнанні відповідачів такими, що втратили право користування спріним житловим приміщенням та встановленими у ньому обставинами, дійшов висновку, що відповідачі правомірно проживають у квартирі. Відтак, в даному випадку не надано доказів щодо заподіяння шкоди позивачу, доказів про укладення договору оренди або надання відповідачам пропозиції щодо укладення такого договору, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції не в повній мірі погоджується апеляційний суд, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 14.03.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 1022-22/340, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 20 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 13.03.2022 року (а.с.12-14).

В якості забезпечення виконання позичальником взятих за Кредитним договором зобов`язань, між АКБ «Укрсоцбанк» та майновими поручителями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 14.03.2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до п.1.1 якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м., та належить іпотекодавцям на праві приватної власності (а.с.15-17).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.06.2021 року встановлено, що державним реєстратором Цалин А.Б. за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» здійснено запис № 30676398, яким внесено запис про власника трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду 30 грудня 2003 року в частках по 1/4 кожному на АТ «Укрсоцбанк». Підставою для здійснення даного запису зазначено іпотечний договір Д-431 від 26.04.2006 року та повідомлення про звернення на предмет іпотеки від 07.08.2018 року (а.с.18).

З довідки КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» №02-02/1235 від 04.04.2019 року встановлено, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 (власник) ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 (син) ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 (син) ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.19).

Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська №10031 від 15.06.2022, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (а.с.20).

АТ «Укрсоцбанк» 19.08.2019 року відповідачам направлено вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку (а.с.21-23).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, у справі №344/16206/19 відмовлено у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», до ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку (а.с.24-26, 27-29).

Рішенням Івано-Франківського апеляційного суду від 20.05.2020 року у справі №344/16105/19, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року,відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Цалина А.Б., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Цалина А.Б. від 19 лютого 2019 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - №31 в будинку АДРЕСА_3 , номер запису 30676398, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

12.08.2022 року рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа Банк» було прийнято рішення про зміну найменування Акціонерного товариства «Альфа Банк» на Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» та затвердження нової редакції статуту банку, яка була погоджена НБУ 10.09.2022 року (а.с.137-139).

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, 30.11.2022 року до ЄДРПОУ було внесено запис про юридичну особу АТ «СЕНС БАНК» (а.с.143).

Із відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру від 18.01.2024 року, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані по АДРЕСА_2 .

Даючи оцінку наведеним у позовній заяві та апеляційній скарзі обставинам, апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При класифікації правових норм до окремих, самостійних видів відносять диспозитивні та імперативні норми. Диспозитивною нормою зазвичай вважають засновану на нормах права правову свободу суб`єктів цивільного права у виборі варіанта поведінки, тобто можливість правомірно, у встановлених межах набувати суб`єктивних цивільних прав і юридичних обов`язків, визначати (формувати) структуру суб`єктивних цивільних прав, здійснювати суб`єктивні цивільні права, використовувати форми (порядок) і способи захисту порушених прав, а також вибирати розмір та форми притягнення до цивільно-правової відповідальності. Диспозитивним нормам протиставляються імперативні норми, під якими традиційно розуміють норми, які сторони не можуть виключити або змінити шляхом узгодження іншого в договорі. Імперативні норми за самою своєю сутністю спрямовані на обмеження автономії волі сторін. Тобто імперативні норми забезпечують зовнішнє (державне) регулювання цивільних відносин, а диспозитивні норми забезпечують можливість їх автономного регулювання. Регулятором відносин у приватному праві визнається саме договір, який відтворює переважно диспозитивні норми з урахуванням імперативних засад.

Частиною 1 статті 810 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму (оренди) вважається укладеним з моменту передання укладення договору, за яким майно передається у тимчасове користування (реальний договір), або коли майно буде передане у тимчасове користування після укладення договору (консенсуальний договір).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20.

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначено, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19 та від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тлумачення змісту частини другої статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

У цивільному праві протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Тлумачення статей 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за цієї умови відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок (частина друга статті 623 ЦК України); б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (частина друга статті 614 ЦК України).

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.

За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Так, безумовно, відповідачі усвідомлюють, що проживають у чужому житлі, відповідно їх проживання може бути оплатним, якщо цього вимагатиме власник житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог про відшкодування неотриманих доходів з орендних платежів (упущеної вигоди) позивач зазначав, що внаслідок відмови відповідачів добровільно звільнити помешкання існує перешкода власнику (банку) користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд. Зокрема, власник не має можливості надати спірне житлове приміщення в оренду іншим особам, внаслідок чого наявні збитки у вигляді упущеної вигоди у зв`язку із неотриманням можливих орендних платежів за період з 19.02.2019 року по 22.02.2022 року.

Однак, набуваючи житлове приміщення у власність, іпотекодержателем якого був, банк, з огляду на вимоги чинного законодавства, не міг розраховувати на звільнення житла від іпотекодавців, враховуючи, що житло не було придбане за рахунок кредитних коштів, а кредит надавався на поточні потреби.

У цьому випадку банк міг розраховувати на отримання плати за користування житлом (орендної плати за договором найму) від колишніх власників та членів їх сім`ї, які у житлі проживають.

Однак, позивачем не була направлена оферта відповідачам про укладення договору найму (оренди) житла із зазначенням істотних умов договору.

Відтак акцептування оферти не відбулося.

Крім того, позивач не скористався своїм правом і на спонукання відповідачів до укладення договору найму (оренди) житла в судовому порядку.

Ці обставини дають підстави вважати, що банк не мав намірів до укладення такого договору, що виключає протиправну поведінку відповідачів і їх вину у заподіяні збитків позивачу у вигляді упущеної вигоди.

Тобто збитки (упущена вигода) не настали безпосередньо від протиправних дій відповідачів, тому відсутній безпосередній прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів і вказаними позивачем негативними для нього наслідками у вигляді неотримання орендної плати від інших осіб за договором, який міг би бути укладений, якби спірна квартира здавалася в оренду. Зазначена упущена вигода не вважається обґрунтовано очікуваною і конкретно прогнозованою, бо банк не вживав заходів для отримання такої вигоди.

Суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилився у мотивах відмови, вважаючи основним критерієм правомірність проживання відповідачів у квартирі, а не право власника на отримання доходів від нерухомого майна.

Рішення суду не містить достатнього обґрунтування того, що позивач не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідачів та збитками, які він зазнав у зв`язку із неотриманням доходів з орендних платежів, інфляційних збитків та трьох процентів річних; наявність у цьому випадку складових цивільного правопорушення взагалі не була предметом дослідження та оцінки суду.

Крім того, із долучених відповідачкою ОСОБА_2 доказів, а саме виписок про оплату комунальних послуг, встановлено, що саме відповідачами такі оплачувались у 2019-2023 роках і банк не ніс жодних витрат на утримання житла.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів виходить з того, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, пов`язаних із неможливістю укладення договору оренди внаслідок проживання у спірному житловому приміщенні відповідачів, тому враховуючи приписи ст. 22 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення збитків, оскільки матеріалами справи не підтверджується наявність всіх елементів цивільного правопорушення.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 серпня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 26 січня 2024 року.