Справа №:755/9397/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою обґрунтовуючи наступним. 10.09.2005 року позивачу передав в борг відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.06.2023 року складає суму у розмірі 365 700,00 грн. На підтвердження отриманих коштів відповідачем було написано особисто письмові розписки. Свої зобов`язання відповідач не виконав і не має наміру повертати позику посилаючись на відсутність коштів. 23.04.2023 року позивачем була направлена відповідачу письмова вимога про повернення коштів, отриманих відповідачем, яку відповідач отримав. Однак, відповіді від відповідача не поступило.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2023 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.08.2023 року судом було задоволено заперечення відповідача щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

21.08.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву,підписаний представником відповідач адвокатом Нєсвєтовим В.Г., який долучений до матеріалів справи. З відзиву вбачається, що відповідач позов не визнає наполягаючи на тому, що ніколи не брав в борг грошові кошти у позивача. Так, 06.02.1999 року відповідач надав в борг грошові кошти в сумі 6000 доларів США дружині позивача ОСОБА_4 . Ці кошти були надані на сімейні потреби подружжя ОСОБА_1 . Позивач про отримання дружиною коштів знав. До вересня 2005 року дружина позивача не повертала відповідачу кошти і лише у вересні 2005 року, вказаний борг за свою дружину повертав саме позивач ОСОБА_1 у присутності свідків. Відповідач писав розписку позивачу про те, що він отримав кошти в рахунок погашення боргу від 06.02.1999 року ОСОБА_4 . Звідки з`явилась боргова розписка відповідачу невідомо.

19.09.2023 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яка долучена до матеріалів справи. З відповіді на відзив вбачається, що відзив підписаний не відповідачем, а його представником адвокатом, який самостійно запропонував версію ухилення відповідача від оплати. Позивач наполягає на тому, що між ним та ОСОБА_3 склалися спільні відносини, тому позикодавець довіряв ОСОБА_3 і неодноразово давав позику в доларах США та Євро, які ним повертались. Однак, 10.09.2005 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняв позику в сумі 10 000 доларів США для вирішення господарських та банківських проблем і зобов`язувався повернути борг по першій вимозі, однак свої зобов`язання не виконав. Щодо розписки від 05.02.1999 року, яку відповідачу надала дружина на нібито отримані 6000 доларів США від ОСОБА_3 зазначив, що під час написання розписки дружиною він не був присутній, але зі слів відомо, що вона борг повернула до 01.10.1999 року. Отримавши кошти відповідач не повернув розписку дружині позивача, і вона за неї забула. ОСОБА_3 не звертався до суду за поверненням боргу. Ніяких свідків під час оформлення розписки не було.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про повернення у підготовче провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2023 року відмовлено в прийнятті зустрічного позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу 10 000 доларів США, що по курсу НБК на дату пред`явлення позову складає 365 700 грн.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та пояснив, що письмові докази, які позивачем було долучено до позовної заяви, було подано в ксерокопіях, не завірених належним чином, а відтак є недопустим доказом. Ксерокопії документів, долучених позивачем до позовної заяви не можна вважати доказами в силу їх нікчемності. Окрім цього, позивач у свій заяві посилається на вимогу про виконання зобов`язання від 27.04.2023 року, яку він ніби-то надіслав відповідачеві, а також копію касового чека, який підтверджує факт надіслання поштового відправлення відповідачеві. Відповідач вважає недоведеним факт надіслання вимоги. Наявність касового чеку, в якому адресатом зазначено відповідача не свідчить , що позивачем було надіслано вимогу, оскільки поштове відправлення не містить опису вкладення. Роздруківка трекінгу поштового відправлення не може братися судом до розгляду, як доказ, оскільки вона не є завіреною належним чином. Відповідач має обґрунтовані припущення стосовно того, що роздруківка трекінгу відправлення - є сфальсифікованою позивачем. Ксерокопія вимоги не засвідчена належним чином. Крім цього, позивач в судовому засіданні особисто підтвердив факт здійснення ним систематичних вимог про повернення позики у 2015 році , що дає відповідачеві обґрунтовані підстави вимагати від суду застосування строків позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, 10.09.2005 року написана розписка наступного змісту «Я, ОСОБА_3 , отримав від ОСОБА_1 суму в розмірі 10 000 (десять тисяч доларів США) для вирішення господарських та банківських проблем. 10 вересня 2005 року.»

В матеріалах справи міститься вимога про повернення коштів ОСОБА_1 від 27.04.2023 року адресована ОСОБА_7 , згідно з якою ОСОБА_1 просить ОСОБА_3 повернути суму боргу в розмірі 10 000 доларів США.

Дана вимога надіслана відповідачеві поштовим зв`язком.

Наполягаючи на позові позивач зазначив, що розписка відповідачем була написана у зв`язку з отримання в борг від нього 10 000 доларів США.

Заперечуючи проти позову представник відповідача у відзиві зазначив, що відповідач ніколи в борг грошові кошти у позивача не брав. 06.02.1999 року відповідач надав в борг грошові кошти в сумі 6000 доларів США дружині позивача ОСОБА_4 . Ці кошти були надані на сімейні потреби подружжя ОСОБА_1 . До вересня 2005 року дружина позивача не повертала відповідачу кошти і лише у вересні 2005 року, вказаний борг за свою дружину повертав саме позивач ОСОБА_1 у присутності свідків. Відповідач писав розписку позивачу про те, що він отримав кошти в рахунок погашення боргу від 06.02.1999 року ОСОБА_4 . Звідки з`явилась боргова розписка відповідачу невідомо. На підтвердження даної обставини надав до суду копію розписки від 06.02.1999 року.

Перевіряючи обставини заперечення відповідача, викладених у відзиві, суд зазначає наступне.

Відповідно статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, в матеріалах справи наявна розписка, подана відповідачем в якості доказу, наступного змісту: «Розписка. 06 лютого 1999 року. ОСОБА_4 , 1956 року народження, уродженка Чернігівської області, Ніжинського району, с.Крути, проживаю АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Старокиївським РУ ГУ МВС України в м.Києві 25.12.1997 року присутності свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в займи у ОСОБА_3 , проживаючого АДРЕСА_2 6000 (шість тисяч) доларів США. Гроші взяті в займ зобов`язуюсь повернути не пізніше 01 жовтня 1999 року. Підпис ОСОБА_4 та свідків.»

Даючи оцінку даному доказу у сукупності з розпискою від 10.09.2005 року суд приходить до висновку, що досліджуючи текст розписки від 10.09.2005 року, суд не вбачає пов`язаності дій відповідача з написання розписки від 10.09.2005 року та отриманням від дружини позивача ОСОБА_4 боргу в сумі 6000 доларів США, отже даний доказ є неналежним.

До обставин, які підлягають встановленню в даній справі відносяться: факт написання розписки, отримання грошових коштів та зобов`язання повернути борг.

В судовому засіданні представник відповідача заперечуючи проти позову, фактично зазначив лише, щодо того, що докази подані до суду не засвідчені належним чином, один із доказів сфальсифікований позивачем та вимагав застосування строків позовної давності.

На виконання вимог ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України, виходячи зі змісту відзиву та заперечень представника відповідача в судовому засіданні, відповідачем та його представником не надано до суду належних, достовірних та достатніх доказів, з яких можливо встановити, чи дійсно відповідач не писав розписку та чи дійсно відповідач ніколи не брав кошти в борг від ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Суд встановив, що 10 вересня 2005 року ОСОБА_3 написав розписку та поставив свій підпис про те, що він отримав від ОСОБА_1 суму в розмірі 10 000 доларів США. В судовому засіданні судом витребувано у позивача оригінал розписки, який досліджений в судовому засіданні та повністю відповідає копії, що міститься в матеріалах справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд виходити з того, що з її змісту не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 10 000 доларів США саме у борг. Також судом не встановлено й обов`язку ОСОБА_3 повернути грошові кошти ОСОБА_1 .

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, справжню правову природу розписки, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою задоволенню не підлягає.

Окремо слід зазначити, що представником відповідача подана заява про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд, не розглядає заяву про застосування строків позовної давності, оскільки судом відмовлено в задоволенні позову по суті.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263- 265, 268, 273, 280 ЦПК України , суд,-

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 13.02.2024 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Н.О.Яровенко