Справа № 510/2061/23
Провадження № 2/510/786/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.03.24 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідачка ОСОБА_3 позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила про розгляд справи без її участі.

Відповідачка ОСОБА_2 у судові засідання, які призначалися на 28.02.2024р., 13.03.2024р., 20.03.2024р., будучи повідомленою в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, яка передбачає, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, - до суду не явилась.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі.

В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія паспорту громадянина України, оформленого на ім`я позивачки, із відомостями про її реєстрацію за місцем мешкання з 28.08.1998р.; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , оформленого на ім`я ОСОБА_1 ; копія технічного паспорту на нерухомість від 28.08.1999р. (власники - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ); копія договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.09.1999р. №4853.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що на 30.09.1999р. позивачка разом із своєю матір`ю ОСОБА_3 (відповідачкою) уклали із ОСОБА_6 (продавець), що діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу нерухомості - житлового будинку із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 . Вищевказаний договір був зареєстрований представництвом в м.Ізмаїл Одеської товарної біржи за № 4853 30.09.1999р. На підставі укладеного договору ОСОБА_2 передала позивачці та ОСОБА_3 вищевказане нерухоме майно, а покупці сплатили за нього його вартість на рахунок здійснення продажу.

У відповідності до ст. 227 ЦК Української РСР (1963р.) договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Вищевказаний договір не був нотаріально посвідчений, сторони за визнанням його дійсним до суду не звертались, у зв`язку із чим, враховуючи, положення законодавства, укладений між сторонами договір є недійсним.

Незважаючи на це, позивачка фактично, відкрито володіє нерухомістю, стежить за її технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги - з 1999р. і до теперішнього часу, вона зареєстрована за вищевказаною адресою, користується нерухомістю, яка весь цей час не витребувалася (наприклад, шляхом стягнення грошової компенсації) із володіння позивачки відповідачкою ОСОБА_2 . ОСОБА_3 мешкає за іншою адресою, у придбаному будинку ніколи ані тимчасово, ані постійно не мешкала, до позивачки будь-яких вимог також не пред`являла. Сама ОСОБА_2 відсутня на території України і будь-яким чином зв`язатися із нею в даний час неможливо.

Отже, з 1999р. квартира цілком перейшла у володіння та розпорядження позивачки, вона фактично мешкає в ній разом із своєю родиною.

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що має право на вищевказаний житловий будинок з підстав ст. 344 ЦК України, а саме за набувальною давністю.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні.

Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків.

Як було встановлено судом, позивачка у справі у 1999 році разом із своєю матір`ю купили житловийбудинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , продавцем була власник нерухомості - ОСОБА_2 . Однак, у зв`язку із тим, що при укладенні договору купівлі-продажу не були дотриманні вимоги щодо нотаріального засвідчення договору, у покупців право власності за правовою угодою не виникло, оскільки договір у такому випадку є недійсним. Після продажу будинку ОСОБА_2 виїхала за межі України, участі у сплаті комунальних послуг вона не приймає. У 1999 році позивачка зареєструвалася за вищевказаною адресою, по теперішній час мешкає у будинку, доглядає за його технічним станом та сплачує всі належні платежі. ОСОБА_3 мешкає окремо від позивачки, участі в утриманні нерухомості не приймає.

Виходячи із ситуації, що склалася, в даній справі вбачаються підстави для визнання за позивачкою права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо

інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Як виходить з доводів позивачки, з 1999р. по теперішній час вона безперервно, відкрито володіє житловим будинком, що належить ОСОБА_2 , сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ним, проводить ремонти, використовує його за цільовим призначенням та ін. За весь час володіння позивачкою будинком відповідачка ОСОБА_2 не пред`являла до неї жодних вимог про витребування нерухомості, документів на неї, не брала участі в утриманні житла та не несла витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді відповідачка не надала відзиву на позов.

Таким чином, суд встановив, що володіння позивачкою житловим будинком (що належить відповідачці ОСОБА_2 ) є добросовісним, правомірним, відкритим (позивачка, вважаючи себе власником будинку, сплачувала комунальні платежі за його утримання, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що спірний житловий будинок цілком з законних підстав перейшов у володіння та користування ОСОБА_1 , внаслідок чого остання набула право власності на нього за набувальною давністю.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на майно за набувальною давністю.

Керуючись ст.ст. 12, 76 - 81, 128, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 15, 328, 344, 397 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) за набувальною давністю право власності на:

житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Вячеслав ДУДНИК