КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/5293/23 Головуючий у І інстанції Буша Н.Д.
Провадження №22-ц/824/6196/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2024рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Департамента патрульної поліції - Грешнової Аліни Юріївни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України, третя особа, без самостійних вимог: Інспектор взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старший лейтенант поліції ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 06 вересня 2020 року ОСОБА_1 рухався по трасі Київ-Харків, в напрямку Києва, приблизно в 10-ти кілометрах від селища Іванці, Полтавської області з дотриманням Правил дорожнього руху, однак був зупинений інспектором взводу №1 роти №2 УПП батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2.

Позивач зазначав, що попри відсутність законних підстав для його зупинки, він зупинився на вимогу працівника поліції, який обмежив його у вільному пересуванні. Вказував, що представник патрульної поліції поводив себе агресивно по відношенню до позивача, вимагав від останнього пред`явити водійське посвідчення та страховий поліс, відмовляючись при цьому виконати вимоги ч. 3 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію».

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про національну поліцію» інспектор поліції може застосувати превентивні заходи зазначені в п. 4 (зупинка транспортного засобу) та в п. 1 (перевірка документів особи). Однак, ч. 2 ст. 31 Закону України, передбачає, що під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобов`язана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно - правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи. Однак, патрульним не було повідомлено позивачу підстав вказаних вище, що вже на його думку є перевищенням службових повноважень ОСОБА_2 та більш того, в разі виявлення патрульним, що позивач все ж таки вчинив адміністративне правопорушення, наприклад, їхав не пристебнутий, то патрульний повинен був розглянути справу, встановити наявність/відсутність складу адміністративного правопорушення та скласти постанову про вчинення адміністративного правопорушення, яку в подальшому мав би надати позивачу. Таких дій патрульним вчинено не було, тому позивач вважає, що застосування до нього превентивних заходів, а саме зупинки транспортного засобу, слід розцінювати, як порушення його конституційних прав, а сам факт зупинки незаконним.

Також, позивач вказував, що патрульний демонстрував своєю поведінкою та своїми висловами в його бік, що він при службових повноваженнях та може робити, що хоче, на вимогу позивача про надання можливості скористатись юридично допомогою, патрульний відмовив. Не менш важливою обставиною було і те, що патрульний спілкувався з позивачем без захисної маски чи респіратора, тим самим порушуючи законодавство України про карантинні обмеження в зв`язку із розповсюдженням коронавірусної інфекції та ставлячи здоров`я позивача та пасажирів під загрозу.

Після повернення до Києва позивач з допомогою адвоката сформував обґрунтовану скаргу на дії інспектора.

02 листопада 2020 року у відповідь на його скаргу № Н-878/41/26/03-2020 від 15.10.2020 року повідомлено, що заступник начальника Яковенко Є. не встановив ознак дисциплінарного проступку чи будь-яких інших неправомірних дій працівників УПП в Полтавській області.

Вважає, що з боку представника Управління патрульної поліції у Полтавській області це є нічим іншим як прикриття незаконних дій своїх співробітників.

Крім того, позивач звертався із заявою про злочин в порядку ст. 214 КПК України, про вчинення керівництвом Управління патрульної поліції у Полтавській області злочину за ознаками ч. 1 ст. 365 КК України «Перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу».

14 січня 2021 року на підставі ухвали Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/11724/20-к були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000096.

08 липня 2021 року Полтавським апеляційним судом позивачу було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги по справі № 554/4432/21, тобто відмовлено в скасуванні постанови про закриття кримінального провадження від 20 квітня 2021 року.

Отже, починаючи з 06.09.2020 року по 20.04.2021 року позивач відновлював свої порушені права передбачені Конституцією України та іншим законодавством України, однак Полтавський апеляційний суд вирішив, що позиція слідчого викладена вірно, тобто, на думку, останнього позиція позивача ґрунтується на абстрактних доводах.

Зважаючи на викладені обставини, позивач зазначав, що співробітниками Управління патрульної поліції у Полтавській області йому була завдана моральна шкода, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків. Враховуючи характер, обсяг та глибину моральних страждань, їх тривалість, ступень зниження ділової репутації (позивач обіймав керівну посаду у фінансовій компанії), час та зусилля для відновлення попереднього стану, виходячи з засад розумності і справедливості, позивач вимагає стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку в установленому законом порядку на відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 15 000 гривень.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Департаменту патрульної поліції - Грешнова А.Ю.подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що належним відповідачем у даній справі мав би бути саме Департамент патрульної поліції, а не його відокремлений підрозділ - УПП в Полтавській області.

Вказує також, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що відшкодування моральної шкоди позивачеві можливо виключно за умови встановлення та доведення неправомірності дій посадових осіб органу державної влади в її заподіянні. Вважає, що протиправність чи незаконність дій працівників поліції ніким не визнавалась. З адміністративним позовом до окружного адміністративного суду щодо оскарження неправомірних дій працівників поліції позивач не звертався.

Суд не звернув уваги, щодо відсутність протиправності дій працівників патрульної поліції також підтверджується постановою слідчого ТД ДБР про закриття кримінального провадження, розпочатого на підставі заяви позивача. Крім того, законність постанови слідчого встановлено судами І та ІІ інстанції.

Також зазначає, що позивачем до суду не було надано доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, а також не надано доказів на підтвердження завданих йому страждань внаслідок фізичного чи психологічного впливу та причинного зв`язку між такою шкодою і діями інспектора патрульної поліції.

Звертає увагу також на те, що між подією та поданням позову минуло майже 3 роки.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 - адвокат Стрельник А.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що Департамент патрульної поліції не являється стороною по справі, питання представником відповідача - 1 в жодному процесуальному документі не ставилось щодо заміни учасника справи. Вважає, що з апеляційною скаргою на рішення по справі звернулась юридична особа, яка не була учасником справи, а тому в розумінні цивільного процесуального кодексу не наділена правом на звернення зі скаргою.

Вказує, що в позовній заяві зазначив, що він був безпідставно зупинений, а інспектор патрульної поліції ОСОБА_2 поводив себе в супереч чинному законодавству та не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Крім того, якби у відповідності до ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» інспектор при спілкуванні з позивачем фіксував їх розмову на бодікамеру, як того вимагає Закон, то в подальшому, сам інспектор та відповідач - 1 надали б докази того, що інспектор діяв у відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 06 вересня 2020 року ОСОБА_1 рухався по трасі Київ-Харків, в напрямку Києва, приблизно в 10-ти кілометрах від селища Іванці, Полтавської області, з дотриманням Правил дорожнього руху, однак був зупинений інспектором взводу №1 роти №2 УПП батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилався на неправомірність дій працівника патрульної поліції, який зупинив його транспортний засіб без законної підстави та обмежив його у вільному пересуванні.

15 вересня 2020 року на адресу УПП в Полтавській області ДПП надійшла скарга від гр. ОСОБА_1 на дії інспектора роти №2 батальйону УПП ОСОБА_2 З метою надання оцінки правомірності дій працівників поліції управлінням патрульної поліції в Полтавській області ДПП було призначено перевірку за вказаним фактом. Проведення перевірки було доручено старшому інспектору з особливих доручень відділу моніторингу та аналітичного забезпечення УПП в Полтавській області ДПП Щеглову А.В., в ході проведення якої було встановлено, що Екіпаж «Алтей-72» у складі інспекторів взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 та лейтенанта поліції ОСОБА_3 заступили на денну зміну чергування з 07 год. 00 хв. по 19 год. 00 хв. 06.09.2020 р. для охорони громадського порядку на стаціонарній пост поліції Лубни та для нагляду за дотриманням ПДР учасниками дорожнього руху а/д Київ-Харків-Довжанський.

14 січня 2021 року на підставі ухвали Октябрського районного суду м. Полтави по справі №554/11724/20-к були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000096.

08 липня 2021 року Полтавським апеляційним судом позивачу було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги по справі №554/4432/21, тобто відмовлено в скасуванні постанови про закриття кримінального провадження від 20 квітня 2021 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не встановлено порушень позивачем ПДР України, які могли би бути законною підставою для зупинки транспортного засобу. Таким чином, умовою для виконання водієм вимог працівника поліції є передусім законність дій самого поліцейського.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції, врахувавши принципи виваженості, розумності та справедливості, вважав, що 15000,00 грн на відшкодування моральної шкоди буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку посадових осіб органу державної влади, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із погіршенням психологічного стану позивача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції є передчасним, оскільки судом першої інстанції під час розгляду справи не було встановлено належності відповідачів.

Так, згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи стаття 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Отже, враховуючи, що у даній справі відсутні докази вчинення відповідачем по відношенню до позивача незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування запобіжного заходу, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, шкода може відшкодовуватися лише на підставі статтей 1173, 1174 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Щодо позовних вимог до Управління патрульної поліції у Полтавській області Департаменту патрульної поліції НП України.

Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно статті 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За приписами статті 80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно частин першої та третьої статті 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 593/98/21 провадження № 61-1444св22 зазначено, що: "[…]Ураховуючи цивільно-правове становище філій та представництв недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Норма "заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства" (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Виходячи з результатів аналізу наведених норм права філія як відокремлений підрозділ та представництво, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю і не можуть бути стороною у цивільному процесі, тому справи, в яких відповідачем виступає така філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19 (провадження № 61-16459сво20)".

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 23 Закон України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до пункту 8 частин першої, другої, третьої статті 15 Закону України "Про Національну поліцію", у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження усправах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Згідно з пунктами 1-4 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого Наказом Національної поліції України від 06 листопада 2015 року № 73, Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції України, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку.

Департамент патрульної поліції складається із структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту патрульної поліції.

Департамент патрульної поліції організовує діяльність своїх підрозділів, здійснює контроль за їх діяльністю, надає їм організаційно-методичну і практичну допомогу та здійснює їх інформаційно-аналітичне, матеріально-технічне та фінансове забезпечення.

Працівники органів (підрозділів) Національної поліції діють від імені органів Національної поліції. Отже, працівники патрульної поліції діють не як самостійні суб`єкти владних повноважень, а від імені центрального органу виконавчої влади, яким в даному випадку є Департамент патрульної поліції.

У справі, що переглядається, Управління патрульної поліції у Полтавській області не є юридичною особою, а входить до структури Департаменту патрульної поліції, а отже не може бути відповідачем у цій справі.

Ураховуючи викладене, оскаржене судове рішення у частині задоволення позовних вимог до Управління патрульної поліції у Полтавській області підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Щодо позовних вимог до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Вказаний правовий висновок щодо того, що позивачем у таких справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем - держава в особі відповідного органу, висловлений також у пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21).

Державне казначейство України не може бути окремим відповідачем у цих справах, оскільки належним відповідачем у цих справах є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц) (пункти 36-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626 цс 18).

Колегії апеляційного суду відома практика Верховного Суду щодо зміни формулювання резолютивної частини судових рішень про задоволення позову в таких спорах, ухвалення рішення на користь позивача та зазначення що, таке рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України.

Разом з тим, при розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України.

Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при досліджені доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані.

Рішенням у справі "Ruiz-Mateos проти Іспанії" від 23 травня 1993 року ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них.

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01 липня 2003 року (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті, та надати стороні можливість його оскарження у разі незгоди з аргументами суду. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), від 27 вересня 2001 року). А тому при оскаржені рішення суду слід звертати увагу на те, що залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням процесу.

Тому, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин і не має жодних фактичних даних, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, тому не може з використанням прав учасника судового процесу подавати докази, давати пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти доводів клопотань інших учасників процесу.

Отже, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Таким чином, установивши, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, клопотань про заміну відповідача на належного - Департаменту патрульної поліції не заявляв, у позові ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Полтавській області Департамент патрульної поліції Національної поліції України, Державної казначейської служби України, третя особа, без самостійних вимог: Інспектор взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старший лейтенант поліції ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями, на думку апеляційного суду слід відмовити з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Департамента патрульної поліції - Грешнової Аліни Юріївни задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Полтавській області Департамент патрульної поліції НП України - закрити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, без самостійних вимог: Інспектор взводу №1 роти №2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП старший лейтенант поліції ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями - відмовити.

Компенсувати Департаменту патрульної поліціїза рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4 026 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 369 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 25 січня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар