Справа № 147/1664/23
Провадження № 2/147/2/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Мудрак А.М.,

з участю секретаря Чудак Г.І.,

представника позивача адвоката Євтодьєва А.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

у грудні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 08 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики №08/08/19-1, згідно з умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 71213 (сімдесят одна тисяча двісті тринадцять) гривень 60 копійок, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим з договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення договору, тобто до 08 листопада 2019 року.

12 серпня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики №08/08/19-1 від 08 серпня 2019 року, згідно з умовами якого було внесено зміни в п.1, п.5, п.6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 103757 (сто три тисячі сімсот п`ятдесят сім) гривні 50 копійок, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим з договором строк, не пізніше ніж через 18 місяців, тобто до 08 лютого 2023 року.

Згідно з п.5 додаткової угоди позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 додаткової угоди: 214 доларів США 00 центів кожного місяця.

Також, 12 серпня 2021 року відповідач власноруч написала розписку, в якійзазначив, що кошти в сумі 103757 (сто три тисячі сімсот п`ятдесят сім) гривні 50 копійокотримав у повному обсязі та зобов`язується повернути цю суму до 08 лютого 2023 рокувключно.

Згідно з п.9 договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно п.10 договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Пунктом 15.3 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний належним чиномвиконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями договору, в тому числі щодосвоєчасного повернення позики.

Станом на 07 грудня 2023 року позичальник свої зобов`язання не виконав та не повернув платіж згідно з договором, а його заборгованість складає 86475 (вісімдесят шість тисяч чотириста сімдесят п`ять) гривень 25 копійок.

Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 86475,25 грн., а також просить стягнути понесені ним судові витрати.

Ухвалою судді від 02 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

31 січня 2024 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає повністю. Вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню; виражає незгоду проти обставин на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також правової оцінки, наданої їм позивачем, заперечує їх, зокрема щодо: нарахування неустойки у період дії в Україні воєнного стану. На виконання умов договору з урахуванням змін внесених додатковою угодою у період з 28.08.2021 по 29.12.2023 відповідачем було сплачено 136617,00 грн., що еквівалентно 4036 доларів США, а саме: за 2021 рік сплачено 28733,00 грн. (1069 доларів США); за 2022 рік 14174,00 грн. (434 долари США); за 2023 рік 93710,00 грн. (2533 долари США). У грудні 2023 року платіж здійснювався двома оплатами 15.12.2023 та 29.12.2023. Факт здійснення відповідачем оплат №№ 1-17 (згідно таблиці наведеної у відзиві) у період з 28.08.21 по 29.11.23, визнається учасниками справи та не підлягає доказуванню, в частині: а) факту здійснення оплати та б) розміру такої оплати, однак за виключенням факту неправомірного зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення неправомірно (протиправно) нарахованої неустойки. Таким чином, з урахуванням того, що: а) позика є безпроцентною; б) відповідач звільнений від обов`язку сплати на користь позивача неустойку (штраф, пеню) за прострочення виконання зобов`язання за договором; в) відповідач 29.12.2023 виконав покладені на нього обов`язки за договором з урахуванням змін внесених додатковою угодою та повернув позивачу позику у повному обсязі, то з урахуванням приписів ст. 599 ЦК України зобов`язання за договором є припиненим у зв`язку з його виконанням.

Крім того, 08.08.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір застави транспортного засобу, який зареєстрований в реєстрі №1394. Згідно п.3.2 договору застави право застави припиняється виконанням відповідачем забезпечених заставою зобов`язань за договором. Оскільки, право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою, а основне зобов`язання, у даному випадку договір та пов`язані з його погашенням вимоги було виконано (повернуто позику) відповідачем - то предмет застави повертається його власнику, а до державного реєстру вносяться відповідні дані.

Про невраховування позивачем перехідних положень ЦК України та здійснення протиправних дій (нарахування неустойки за період з 02.08.23 по 07.12.23) неврахування ним здійснених відповідачем платежів в рахунок повернення заборгованості за договором (позивач протиправно намагається зарахувати у рахунок сплати неустойки здійснені оплати в рахунок повернення позики) їй відомо не було (до ознайомлення з позовом).

Звернення позивача з позовом про стягнення з відповідача неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання у мирний час, стягнення неустойки під час воєнного стану, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для відповідача та джерело законодавчо необґрунтованих додаткових прибутків позивачем. Майновий тягар стягнення неустойки у воєнний час може унеможливити підтримання відповідачем нормальних життєвих зв`язків, тобто цей тягар під час війни може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. Стверджує що на початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України вона з сім`єю були вимушені перебувати не за місцем постійного проживання (через загрозу життю), що порушило життєві зв`язки, призвело до тимчасової відсутності роботи, втрати доходу у сім`ї, що фактично і зумовило фактичний стан виконання договору.

Виходячи з аналізу положень п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та статей 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України зазначила про те, що на договір розповсюджується дія пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Крім того зазначила, що відповідно до п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України також позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Разом із тим, оскільки чинне законодавство не передбачає накладення мораторію щодо несплати самого кредиту (позики), вона, як сумлінна позичальниця виконувала зобов`язання за договором, у т.ч. під час дії воєнного стану, щодо виплати позики, хоча при цьому і була звільнена від відповідальності у вигляді неустойки, штрафу, пені у разі прострочення договору.

Стверджує, що позивачем не враховано вищевказаних норм закону, зокрема, Перехідних положень ЦК України та протиправно нарахована неустойка згідно з договором за період з 02.08.23 по 07.12.23, тобто у час дії в Україні воєнного, надзвичайного стану. Наслідком протиправних дій позивача є неврахування ним здійснених відповідачем платежів в рахунок повернення заборгованості за договором, так позивач хибно вважає, що відповідач сплатив лише 79372,00 грн. в рахунок погашення боргу за договором, бо позивач інші здійснені відповідачем платежі протиправно та необґрунтовано намагається зарахувати у рахунок сплати неустойки, від сплати якої відповідача звільнено.

Тож, вважає, що відповідач на виконання умов договору з урахуванням змін внесених додатковою угодою у період з 28.08.2021 по 29.12.2023 повернув позивачу грошові кошти у розмірі 136617,00 грн., що еквівалентно 4036 доларів США, та свідчить про виконання ним обов`язку за договором позики у повній мірі, а з урахуванням законодавчо визначених підстав для звільнення від відповідальності за прострочення виконання позивачем договору, зобов`язання за договором припиняється у зв`язку з виконанням.

Крім того, щодо розподілу судових витрат зазначила, що заявлений позивачем розмір судових витрат наразі нічим необґрунтований, докази, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат відсутні, а сам їх розмір є таким, що свідчить про його завищення. Тому просить відмовити у позові повністю.

21 лютого 2024 року позивач ОСОБА_2 подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив щодо звільнення відповідача від відповідальності та обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення (у період дії в Україні воєнного стану), що згідно з відзивом платежі за додатковою угодою до договору позики №08/08/19-1 від 08 серпня 2019 року відповідач робила не кожен місяць, і навіть один платіж на 10 місяців.

Також звертає увагу суду, що останній платіж був 29 грудня 2023 року, а строк діїдоговору до 08 лютого 2023 року.

Щодо посилання ОСОБА_1 на воєнний стан зазначив, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан. Вказана обставина впливає не тільки на відповідача, як на позичальника, а і на нього як позикодавця. Цивільно-правове зобов`язання - це цивільне правовідношення, учасники якого мають права та/або обов`язки, спрямовані на опосередкування динаміки цивільних відносин: передачу майна, виконання роботи, надання послуг, сплату грошей тощо. Варто звернути увагу на те, що ЦК не лише дає загальне визначення зобов`язання, але й визначає його засади. Зокрема, у ч.3 ст. 509 ЦК зазначено, що зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Оскільки ці категорії названі серед загальних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК), можна зробити висновок, що у Цивільному кодексі зобов`язання розглядаються як результат реалізації цивільного законодавства.

Згідно з п.15.6 договору позики №08/08/19-1 від 08 серпня 2019 року відповідач зобов`язана протягом 2 робочих днів письмово повідомляти позикодавця про обставини, що можуть вплинути на виконання зобов`язань за цим договором, з наданням відповідних документів, що підтверджують такі зміни, якщо жодного листа до нього не надходило, а докази відправки їх відповідачем не надано, то взагалі не зрозуміло, яким чином існувала безпрецедентна загроза життя і здоров`я саме ОСОБА_1 та її родині, якщо вони знаходилися в селі у Вінницькій області.

Додаткову угоду до договору позики №08/08/19-1 було укладено 12 серпня 2021 року, тобто сторони договору позики погодили на власний розсуд стягнення неустойки і жодна із сторін щодо цього не заперечувала

Також позивач не заперечує, що відповідачем було сплачено платежі 15 грудня 2023 року та 29 грудня 2023 року.

Виходячи з вищевикладеного, вважає, що заборгованість відповідачем не погашена, зобов`язання не виконані, а своїм відзивом відповідач інтерпретує обставини справи на свою користь, для уникнення виконання своїх зобов`язань за умовами, які визначені у договорі, тому прость позовні вимоги задовольнити у частині стягнення неустойки

11 березня 2024 року від відповідача ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначила, що наведені позивачем у відповіді на відзив пояснення та міркування є необґрунтованими та хибними та такими, що підлягають відхиленню, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Як підтверджується матеріалами справи, та не заперечується сторонами, на виконання умов договору з урахуванням змін внесених додатковою угодою у період з 28.08.2021 по 29.12.2023 відповідачем було сплачено 136617,00 грн, що еквівалентно 4036 доларів США. Так, відповідач останні оплати за договором здійснив, 15.12.23 на суму 3860,00 грн. та 29.12.23 на суму 11420,00 грн. Позиція відповідача не полягає у тому, що він здійснював оплати у період дії договору, а полягає у тому, що відповідач звільнений від обов`язку сплатити на користь позивача неустойку (штраф, пеню) за прострочення платежів за договором. Звільнення відповідача від обов`язку сплатити на користь позивача неустойку (штраф, пеню) за прострочення платежів за договором, передбачене положенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України і стосується періоду дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України штрафи, неустойка, пеня та інші платежі, як захід відповідальності за цей період ці суми не нараховуються за такими договорами і підлягають списанню позивачем. Стверджує, що позивачем не враховано вимоги п.18 Перехідних положень ЦК України, тому нараховано неустойку безпідставно. Також просить відмовити у стягненні понесених витрат за надання правничої допомоги, оскільки вважає їх завищеними, необгрунтованими.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Євтодьєв А.О. в судовому засіданні підтримав заявлений позов за обставин, викладених у в ньому. Додатково пояснив, що дійсно відповідачем було сплачено платежі не в межах строку передбаченого договором, обрахунок зазначено у розрахунку заборгованості. Крім того, підтвердив, що відповідачем сплачено два платежі 15.12.2023 та 29.12.2023 на суму 3860,00 грн. та 11420,00 грн. Зазначив, що платежі здійснювались боржником невчасно, тому нарахована неустойка. Саму неустойку позивач нараховував уже безпосередньо за період, коли відповідач взагалі не виконувала зобов`язань за договором, а саме з 07.07.2023 по дату звернення до суду. Тому просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості за мінусом двох платежів здійснених у грудні 2023 року. Також просить стягнути з відповідача витрати за надання правничої допомоги та сплачений судовий збір.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги заперечила повністю, просить відмовити у задоволенні позову, зазначила, що її позиція викладена у відзиві на позов.

Суд, заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства окремо виділено свободу договору, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України у поєднанні зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що є принципом договірного права.

Відповідно до ч.1-ч.3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства або врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства свої правовідносини, які не врегульовані цими актами, або у договорі відступити від актів цивільного законодавства і врегулювати їх на власний розсуд, за виключенням, якщо у цих актах прямо зазначена заборона відходу від їх положень або якщо їх обов`язковість для сторін випливає з їх змісту або з суті правовідносин, що виникли між сторонами.

Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актам цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом із тим, відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що 08 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики №08/08/19-1, згідно з умовами якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 71213 гривень 60 копійок, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим з договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення договору, тобто до 08 листопада 2019 року (а.с.4).

12 серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору позики №08/08/19-1 від 08 серпня 2019 року, згідно з умовами якої було внесено зміни в п.1, п.5, п.6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 103757 гривні 50 копійок, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим з договором строк, не пізніше ніж через 18 місяців, тобто до 08 лютого 2023 року (а.с.5).

Згідно з п.5 додаткової угоди позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 додаткової угоди по 214 доларів США 00 центів кожного місяця.

Також, 12 серпня 2021 року відповідач ОСОБА_1 власноруч написала розписку, в якійзазначила, що отримала позику від ОСОБА_2 12.08.2019 в сумі 103757,50 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору еквівалентно 3850 доларів США 00 центів, згідно додаткової угоди від 12 серпня 2021 року і зобов`язується повернути цю суму ОСОБА_2 до 08 лютого 2023 рокувключно(а.с.35).

Згідно з п.9 договору позики позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно п.10 договору позики у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним Договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Пунктом 15.3 договору позики передбачено, що позичальник зобов`язаний належним чиномвиконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями договору, в тому числі щодосвоєчасного повернення позики.

З розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що за період з 12.08.2021 по 07.12.2023 відповідачем (позичальником) було сплачено 79372,00 грн., що еквівалентно 2500 доларів США основного боргу (дати платежів зазначені з 28.08.2021 по 13.04.2023), та 41930,00 грн., що еквівалентно 1147 доларів США неустойки (дати платежів зазначено з 07.07.2023 по 29.11.2023).

Також зазначено (на думку позивача), що залишок боргу за договором становить 1350 доларів США, що еквівалентно 50355,00грн.

Неустойка нарахована з 02.07.2023 по 07.12.2023 за 155 днів в розмірі 1% від загальної суми заборгованості та становить 36120,25 грн.

Тому загальна сума боргу з нарахованою неустойкою складає 86475,25 грн. (а.с.7).

Даний розрахунок заборгованості в частині дати внесення платежу та розміру платежів, внесених боржником відповідачем у справі ОСОБА_1 сторонами визнається, а отже судом не береться під сумнів.

Крім того, відповідачем було здійснено оплату 15.12.23 на суму 3860,00 грн. - платіжна інструкція P24AD7727 (а.с.49), та 29.12.23 на суму 11420,00 грн. - платіжна інструкція P24AD7089 (а.с.50).

Дану оплату також підтвердив і представник позивача в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз зазначених правових норм у поєднанні із положенням ст. 6 ЦК України дає підстави для висновку, що Цивільний кодекс як кодифікований акт у галузі цивільного права не містить вичерпного переліку всіх видів договорів і не передбачає повної правової регламентації, а тому особа вправі врегулювати свої правовідносини шляхом укладання правочину, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 29.07.2020 у справі № 316/1988/16-ц.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Сторонами факт укладення договору позики та написання боргової розписки не оспорюється, відповідач в своєму відзиві та поясненнях наданих в судовому засіданні підтвердила отримання даної позики на суму 103757,50 грн.

Отже, суд вважає договір позики №08/08/19-1 від 08.08.2019, додаткову угоду від 12.08.2021 до договору позики, розписка є дійсним правочином та між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України.)

Однак відповідач стверджує про неправомірне зарахування позивачем сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення неправомірно нарахованої неустойки, а не тіла позики, посилаючись на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Посилаючись на невиконання відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики, позивачем нараховано неустойку в розмірі 1% від загальної заборгованості, що становить 36120,25 грн., розмір якої згідно з наданим розрахунком обрахований позивачем за період з 02 липня 2023 року по 07 грудня 2023 року.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо його не виконав у строк, встановлений договором.

За умовами ст. ст. 549, 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

У договорі позики сторони передбачили, що відповідно до п.10 договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який триває по теперішній час.

Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Даний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23.

Оскільки позивачем не враховано вищевказаних перехідних положень ЦК України та всупереч наведеному здійснено розрахунок неустойки за період з 02 липня 2023 року по 07 грудня 2023 року, вимога про її стягнення задоволенню не підлягає.

Позивач у позовній заяві стверджував про те, що залишок боргу за договором позики становить 1350 доларів США, що еквівалентно 50355,00 грн., які просить стягнути з відповідача як суму основного боргу.

Разом із тим, як зазначено у розрахунку заборгованості та не оспорюється сторонами, відповідачем ОСОБА_1 за період з 07.07.2023 по 29.12.2023 було здійснено платежі на загальну суму 57210,00 грн. (41930,00 грн.(які позивач зарахував як неустойку за період 07.07.2023 по 29.11.2023) + 15280,00 грн. (які відповідач сплатила у грудні 2023 року)), які суд вважає за необхідне зарахувати в рахунок погашення боргу за договором позики з урахуванням п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що в свою чергу забороняє зараховувати платежі внесені боржником в рахунок неустойки.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що відповідачем сплачено 79372,00 грн. основного боргу за розрахунками позивача, 41930,00 грн., які позивач безпідставно зарахував як неустойку, та 15280,00 грн. у грудні 2023 року, тобто всього 136582,00 грн., що еквівалентно 4036 доларів США, тому заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем ОСОБА_2 відсутня, а отже позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором позики не підлягають до задоволення.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Оскільки у задоволені позову відмовлено, то понесені витрати позивача слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою, яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне ім`я сторін:

позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 22 березня 2024 року.

Суддя А.М. Мудрак