ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

17 січня 2024 року

м. Харків

Справа № 640/19565/18

Провадження № 22-ц/818/31/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря судового засідання : Носової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», ОСОБА_2 , Товариства з обережною відповідальністю «ФК «Карточка плюс», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2023 року, ухвалене суддею Губською Я.В., -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 , Товариства з обережною відповідальністю «ФК «Карточка плюс», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними.

В обгрунтування позову зазначає, що 28 лютого 2008 року між ним та АКБ СР (правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк») було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №830/27/14-4/12/8-105 у межах максимального ліміту заборгованості до 240 000 доларів США (далі за текстом - «Кредитний договір»). З метою забезпечення виконання зобов`язання за даним договором кредиту було укладено Іпотечний договір № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року, згідно якого в іпотеку передавалось нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 17-1-:-17-14 в літ. «А-5», загальною площею 159,8кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 31 жовтня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №24792, про стягнення на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованості що виникла по договору про надання відновлювальної кредитної лінії №830/27/14-4/12/8-105 від 28 лютого 2008 року, боржником за яким він є. Вказує, що цей виконавчий напис було здійснено з порушенням встановленого порядку та законодавчих вимог та він звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також вказав, що йому стало відомо, що 31 серпня 2018 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «Карточка плюс» було укладено договір факторингу, за яким відступлено право вимоги до нього за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року №830/27/14-4/12/8-105 на користь ТОВ «ФК «Карточка плюс». Посилався на те, що кредитором (іпотекодержателем) за іпотечним договором від 28 лютого 2008 року №830/27/14-4/12/8-081 було пред`явлено виконавчий документ (виконавчий напис Чуловського В.А.) до виконання приватному виконавцю Бабенко Дмитро Анатолійович), який надіслав на його адресу постанову про відкриття виконавчого провадження від 19 червня 2018 року. В ході судового оскарження в Дзержинському районному суді м. Харкова виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округ Чуловського В.А. від 31 жовтня 2017 року (справа №638/10645/18) йому стало відомо, що згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна №140205497 від 04 жовтня 2018 року, іпотекодержателем за іпотечним договором від 28 лютого 200 року №830/27/14-4/12/8-081 (запис про іпотеку №9187063 є ОСОБА_2 . Посилався на те, що він з вказаним у інформаційній довідці іпотекодержателем взагалі не знайомий, будь-яких договорів не укладав, не отримував від ПАТ «Укрсоцбанк» жодних повідомлень про зміни в іпотечному договорі або про заміну іпотекодержателя. З викладених обставин вбачається ймовірне відступлення іпотекодержателем - ПАТ «Укрсоцбанк» його прав за іпотечним договором від 28 лютого 2008 року №830/27/14-4/12/8-081 на користь невідомого заявнику ОСОБА_2 . Зазначив, що як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна №140205497 від 04 жовтня 2018 року, правочином, в якому встановлено основне зобов`язання, є договір про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №830/27/14-4/12/8-105 від 28 лютого 2008 року, розмір основного зобов`язання становить 192384,94доларів США. Такий договір про надання відновлювальної кредитної лінії №830/27/14-4/12/8-105 від 28 лютого 2008 року та додаткові угоди до нього він укладав лише з відповідачем - ПАТ «Укрсоцбанк». Йому не відомо про будь-які зобов`язання на користь відповідача - ОСОБА_2 , однак він в силу ч.1ст. 24 Закону України «Про іпотеку» може припустити, що ПАТ «Укрсоцбанк» було здійснено відступлення права вимоги до нього за договором надання відновлювальної кредитної лінії №830/27/14-4/12/8-105 від 28 лютого 2008 року, в результаті чого права вимоги, ймовірно, набув ОСОБА_2 . Крім того зазначив, що йому стало відомо, що відповідно до Договору про відступлення права вимоги №30/08/18-У від 01 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 придбав у ТОВ «ФК «Карточка плюс» право вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року №830/27/14-4/12/8-105, що укладений між ним та ПАТ «Укрсоцбанк». Вказує, що 01 жовтня 2018 року також було укладено Договір передачі прав за Іпотечним договором №830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року, за яким ОСОБА_2 прийняв від ТОВ «Карточка плюс» всі права за цим іпотечним договором , що укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року №830/27/14-4/12/8-105.

Просить суд, з урахуванням уточнень від 25 жовтня 2019 року та від 21 лютого 2019 року:

визнати недійсним договір факторингу, укладений ПАТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «ФК «Карточка Плюс» від 31 серпня 2018 року про відступлення права вимоги ОСОБА_1 за договором надання відновлювальної кредитної лінії № 830/27/14-4/12/8-105 від 28 лютого 2008 року;

визнати недійсним договір передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладеного 31 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ПАТ «Укрсоцбанк»;

визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 30/08/18-Y від 01 жовтня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс»;

визнати недійсним договір передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги, окрім обставин викладених у позовній заяві, зазначає що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що оспорювані правочини носили фіктивний характер, оскільки укладалися для того, щоб права вимоги до нього отримала фізична особа, а не для настання юридичних наслідків. Вказує, що ОСОБА_2 , як фізична особа не міг укладати вказані договори, оскільки фізична особа не наділена правом надавати фінансові послуги, такі послуги надаються лише спеціалізованими утстановами.

Суд не звернув уваги на те, що у відповідності до п.7.4 кредитного договору укладеного між ним та ПАТ «Укрсоцбанк», що кредитор є єдиною юридичною особою, з яким позичальник вступає у правовідносини за цим договором.

Також судом не взято до уваги інформацію отриману від ГУ ДПС у Харківській області, згідно якої у контролюючого органу відсутні відомості про нарахування та сплату відповідачем ТОВ «ФК «Карточка Плюч» в якості податкового агента податку з доходів фізичних осіб на користь відповідача ОСОБА_2 за фактом отримання останнім додаткового блага за договором про відступлення права вимоги від 01 жовтня 2018 року.

Судом не були враховані приписи законодавства України якими врегульований порядок здійснення валютних операцій. Вказує, що ОСОБА_2 не має ані генеральної, ані індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи із наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 28 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є - АТ «Укрсоцбанк») договір про надання відновлювальної кредитної лінії №830/27/14-4/12/8-105 у межах максимального ліміту заборгованості до 240 000 доларів США (далі за текстом - «Кредитний договір»).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за даним договором кредиту, 28 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є - АТ «Укрсоцбанк») було укладено Іпотечний договір № 830/27/14-4/48/8-081, згідно якого ОСОБА_1 передав в іпотеку Банку нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень 1-го поверху №№17-1-:-17-14 в літ. «А-5», загальною площею 159,8кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань, 31 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було: вчинено виконавчий напис про звернення заборгованості за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року №830/27/14-4/12/8-105.

31 серпня 2018 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку (правонаступником якого є - АТ «Укрсоцбанк») та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» було укладено договір факторингу б/н, за яким було відступлено право вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року №830/27/14-4/12/8-105 на користь ТОВ«ФК «Карточка Плюс».

Також, 31 серпня 2018 року АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є - АТ «Укрсоцбанк») та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» було укладено Договір передачі прав за Іпотечним договором №830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року, за яким ТОВ «ФК «Карточка Плюс» прийняло від АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є - АТ «Укрсоцбанк») всі права за Іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року, що укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 830/27/144/12/8-105.

В подальшому, 01 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги №30/08/18-У відповідно до якого ОСОБА_2 придбав у ТОВ «ФК «Карточка Плюс» право вимоги до ОСОБА_1 за основним договором.

Також, 01 жовтня 2018 року між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ОСОБА_2 було укладено договір передачі прав за Іпотечним договором №830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року, за яким ОСОБА_2 прийняв всі права за цим іпотечним договором, що укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Основним Договором. Зокрема, за основним договором відступлено наступні права:

право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до Основного договору в сумі 182 721,95 доларів США 95 центів;

право вимоги сплати процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому Основним договором нарахованих та несплачених станом на дату підписання цього Договору в сумі 71 986,28 доларів США;

право вимоги сплати процентів за користування кредитом, нарахованих в майбутньому.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором є недійсними, оскільки останні не відповідають вимогам діючого законодавства України, які регулюють відносини факторингу. Крім того, відбулася заміна кредитора та іпотекодержателя на фізичну особу, яка не наділена правом надавати фінансові послуги, тобто не наділена цивільною дієздатністю.

За змістом частини першої статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину

є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Законодавством передбачений перелік підстав для визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити, зокрема, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позову зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Разом з тим, при вирішені спорів про визнання правочинів недійсними, оцінюючи обґрунтованість застосування такого способу захисту як оспорення правочину, суду необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені оспорюваним правочином, оскільки недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначалось вище, 31 серпня 2018 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку (правонаступником якого є - АТ «Укрсоцбанк») та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» було укладено:

договір факторингу б/н, за яким було відступлено право вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року №830/27/14-4/12/8-105 на користь ТОВ«ФК «Карточка Плюс»;

та договір передачі прав за Іпотечним договором №830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року, за яким ТОВ «ФК «Карточка Плюс» прийняло від АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є - АТ «Укрсоцбанк») всі права за Іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року, що укладався з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 28 лютого 2008 року № 830/27/144/12/8-105.

Відповідно до п.п.1.1, 1.3, 3.2 договору факторингу, в порядку та на умовах, визначенні Договором, Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за що Клієнт зобов`язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до боржників: за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №830/27/14-4/12/8-105 28 лютого 2008, що укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та громадянином України - ОСОБА_1 (Основний договір).

Права грошової вимоги вважаються відступленими Фактору в день підписання цього договору після отримання грошових коштів від Фактору. Додаткового оформлення відступлення прав вимоги не вимагається. Після переходу прав вимоги до Фактора останній стає кредитором по відношенню до Боржника та набуває відповідні права вимоги. Таке відступлення не потребує вчинення будь-яких додаткових дій з боку Фактора або Клієнта або підписання будь-яких документів.

Згідно п.п.1.1, 2.1 договору передачі прав за Іпотечним договором цедент передає, а цесіонарій приймає всі права за іпотечним договором №830/27/14-4/12/8-105 28 лютого 2008 року, що укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та громадянином України - ОСОБА_1 (Основний договір).

Права іпотекодержателя за договором іпотеки переходять до Цесіонарія одночасно з переходом прав за кредитним договором.

Договір факторингу вчинений у простій письмові формі як основний кредитний договір, а договір відступлення прав за іпотечним договором вчинений в нотаріальній формі та за ним проведено державну реєстрацію, що відповідає вимогам чинного на час їх укладення законодавства.

Доводи позивача про те, що відступлення прав вимоги за його зобов`язаннями на підставі договору факторингу та договору відступлення прав за іпотечним договором було здійснено на користь особи, яка не має повноважень на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування є безпідставними.

Як вбачається з відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань (https://usr.minjust.gov.ua/ua/freesearch) ТОВ «ФК «Карточка Плюс» здійснює наступні види діяльності: фінансовий лізинг; інші види кредитування; надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), н. в. і. у. (основний); посередництво за договорами по цінних паперах або товарах; інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення.

Оспорювані договір факторингу та договір відступлення прав за іпотечним договором від 31 серпня 2018 року укладені ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та АКБ СР «Укрсоцбанк» з дотримання вимог ст.ст.514, 515 ЦК України, тобто до нового кредитора були передані всі зобов`язання відносно позивача в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, договори відповідають їх волевиявленню, та спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а їх зміст не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Посилання позивача на те, що ним не надавалась згода на укладання вказаних договорів, колегіє суддів не приймаються.

Так, відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.(ч. 2 ст. 516 ЦК України)

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.

Таким чином, згоди позивача в даному випадку законодавством не передбачено та отримання такої не передбачено в основному кредитному і іпотечному договорах, а неповідомлення боржника про заміну первісного кредитора є лише ризик настання несприятливих для нього наслідків для нового кредитора, які врегульовані положеннями ст. ст. 517- 519 ЦК України.

Що стосується позовних вимоги в частині визнання недійними договору про відступлення права вимоги № 30/08/18-Y від 01 жовтня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та договору передачі прав за іпотечним договором № 830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладеним між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс», то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.

У справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Великою Палатою Верховного Суду зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу та викладено правовий висновок такого змісту.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Натомість, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

Тож договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Даний висновок також узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року по справі №705/5544/19.

Також, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) та від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) викладено правовий висновок, що за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ.

Так само в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) зроблено висновок про те, що "продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи".

Також Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 констатовано, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до пункту 51 зазначеної постанови зазначено, що зі змісту статей 2, 512-518 ЦК України можна зробити висновок, що учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

У даній нормі визначено загальні вимоги які зазвичай ставляться до договорів (назва, реквізити, сторони, права та обов`язки), окрім як необхідність зазначення у ньому розміру фінансового активу, зазначеного у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, а також підтвердження, клієнту повідомлено наступну інформацію: фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу, відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зумовлює його недійсність.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: - знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак, при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (ст. 656 ЦК України).

Наведене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18) від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18) від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17, провадження № 61-45112св18, Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №909/968/16.

Під час розгляду даної справи встановлено, що укладений між ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та ОСОБА_2 01 жовтня 2018 року договір відступлення прав вимоги №30/08/18-У не є договором факторингу, оскільки у правовідносинах сторін відсутні елементи договору факторингу, не встановлено факту фінансування фінансовою установою фізичної особи (клієнта) під відступлення права грошової вимоги.

Зазначений договір не передбачає оплату клієнтом наданої фактором (новим кредитором) фінансової послуги; в договорі не зазначено, що саме є винагородою фактора (нового кредитора). Також у договорі не зазначено жодних умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом Договору про відступлення прав вимоги № 30/08/18-У від 01 жовтня 2018 року є не валютні цінності, а право вимоги за кредитним договором, а тому доводи позивача про необхідність наявності ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою для відступлення прав вимоги за цими договорами є безпідставними.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. При відступленні права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором.

Отже договір про відступлення права вимоги №30/08/18-Y від 01 жовтня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» та договір передачі прав за іпотечним договором №830/27/14-4/48/8-081 від 28 лютого 2008 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Карточка Плюс» за їхніми ознаками є договорами, за якими первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора. ОСОБА_2 не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу, вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (ч 2 ст. 628 ЦК України), зокрема, ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Така позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19.

Таким чином, з викладеного вбачається, відповідач ОСОБА_2 набув права вимоги до ОСОБА_1 у передбачений законом спосіб, а отже відсутні підставі, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання цих договорів недійсними.

Що стосується відсутності згоди позивача на укладання цих договорів, то як вже зазначалось законодавством не передбачено отримання такої згоди, а неповідомлення боржника про заміну первісного кредитора є лише ризик настання несприятливих для нього наслідків для нового кредитора, які врегульовані положеннями ст. ст. 517- 519 ЦК України.

Щодо доводів позивача, що укладення оспорюваних правочинів носило фіктивний характер, оскільки укладалися для того, щоб права вимоги до нього отримала фізична особа, а не для настання юридичних наслідків колегія зазначає наступне.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (у даному випадку - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги боргу).

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

У даному випадку апеляційним судом не встановлено будь-яких обставин, які б у сукупності давали підстави для висновку про фіктивність оспорюваних договорів, тобто позивачем у межах цього провадження не доведено належними та допустимими доказами стверджувану ним в заявленому позові обставину.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено порушення його прав як боржника у зв`язку із зміною кредитора у зобов`язанні, а тому вимоги останнього про визнання недійсними оспорваних договорів безпідставними.

Встановлення судом відсутності прав позивача оспорюваними правочинами є самодостатньою підставою для відмови у позові.

З урахування викладеного суд не вбачає підстав для скасування рішення яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

О.В. Маміна