ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 953/9152/20 Номер провадження 22-ц/814/73/24Головуючий у 1-й інстанції Божко В.В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,

секретар:Кириченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2021 року по справі за позовом в.о. керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області Борисенко С. в інтересах держави в особі: Харківської міської ради до ОСОБА_1 про визнання недійсним, скасування державного акту , скасування права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури Борисенко С. в інтересах держави в особі: Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 в якому просив:

визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, серія ЯЛ № 184330 від 22.06.2010, виданого на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 23;

скасувати запис про право власності № 835069 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку, (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, зареєстровану за ОСОБА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь держави в особі Харківської міської ради земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0589), загальною площею 0,2371 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позов прокурор зазначив, що Рішенням ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року ОСОБА_1 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2371 га, кадастровий номер :00:000:0589 для ведення особистого селянського господарства.

У подальшому на підставі рішення ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року на ім`я ОСОБА_1 22.06.2010 року виготовлено державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку серії ЯЛ №184330, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області №23.

Рішення від 19.03.2010 року на підставі якого виготовлено зазначений державний акт винесено з порушенням вимог чинного законодавства та з перевищенням повноважень Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Згідно листа Відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області № 10.20-0.23.18-1127/109-19 від 02.10.2019 року спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення на час її введення у приватну власність ОСОБА_1 розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населених пунктів. Відповідно до висновку спеціаліста ПП «Перспектива Земля» вартість земельної ділянки площею 0,2371 га, кадастровий №:00:000:0589 складає 61 334,00 грн. Вказав, що Черкасько-Лозівська сільська рада не була уповноважена на прийняття рішень щодо спірної земельної ділянки, оскільки це відносить до повноважень районних державних адміністрацій.

Так, вищевказане рішення ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 складено та підписано Черкасько-Лозівським сільським головою без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, що підтверджується належним чином завіреною копією протоколу засідання сесії ради, з якого вбачається, що вказане питання на розгляд ради не виносилось, не розглядалось та відповідне рішення не приймалось. Крім того, сесія ради відбулась 30.04.2010 року, а не 19.03.2010, як зазначено в державному акті щодо посилання на рішення сесії. А тому, вказаним органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу спірної земельної ділянки не приймалося. Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування), та сам по собі не може бути підставою для виникнення права власності.

Спірна земельна ділянка вибула з володіння держави, не з її волі, за відсутності згоди позивача. Наведені вище обставини, є підставою для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Харківської міської ради про визнання недійсним, скасування державного акту, скасування права власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, відмовлено в повному обсязі.

Непогодившись із таким рішенням заступник керівника Харківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу. Скарга мотивована тим , що рішення є незаконним та необґрунтованим , судом не повно з`ясовано обставини , що мають значення для справи а також неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Аргументуючи скаргу апелянт вказує , що категорично не згоден з мотивами з яких відмовив суд першої інстанції , адже строк позовної давності прокурором не пропущено. Обєктивних підстав вважати , що факт набуття у власність відповідачем ОСОБА_1 спірної земельної ділянки , площею 0,2371 га, раніше був предметом досудового розслідування будь-якого кримінального провадження або судового розгляду , немає.

Також скаржник посилається на те , що у даному спорі неможливо ототожнювати державу та інтереси держави з відповідним органом , який наділений повноваженнями на виконання певних функцій держави. Суд у своєму рішенні вказує про обрання позивачем неналежного способу захисту . Та апелянт зауважує, що у спорах пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками , недійсними можуть визнаватися як самі рішення , на підставі яких видано відповідні державні акти , так і самі акти про право власності чи постійного користування. У справі що розглядається в судовому порядку необхідно визнати недійсним правовстановлюючий документ на земельну діляну.Та крім іншого повернути земельну ділянку у власність держави , оскільки районним судом невірно вказано , що позивач звернувся до суду із вимогою про витребування земельної ділянки у добросовісного набувача , натомість прохальна частина позову не містить такої вимоги.

Скаржник просить скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2021 року , та ухвалити нове , про задоволення позовних вимог прокуратури в повному обсязі.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанцій не відповідає в повній мірі.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року ОСОБА_1 надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2371 га, кадастровий номер :00:000:0589 для ведення особистого селянського господарства., що розташована на даний час за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому на підставі рішення ІV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року на ім`я ОСОБА_1 22.06.2010 року виготовлено державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку серії ЯЛ №184330, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області №23.

Вказане рішення сільської ради складено та підписано особисто Черкасько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області ОСОБА_2 без попереднього винесення цього питання на розгляд депутатів Черкасько- Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. Стосовно вказаних дій були внесені відомості до ЄРДР за №0000075 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.

Судом встановлено, та не спростовано відповідачами, що рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 0,2371, органом місцевого самоврядування не приймалося.

Згідно листа Відділу Держгеокадастру у Дергачівському районі Харківської області № 10.20-0.23.18-1127/109-19 від 02.10.2019 року спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення на час її введення у приватну власність ОСОБА_1 розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населених пунктів. Відповідно до висновку спеціаліста ПП «Перспектива Земля» вартість земельної ділянки площею 0,2371 га, кадастровий №:00:000:0589 складає 61 334,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що заявлені прокуратурою вимоги щодо визнання недійсним та скасування державного акта на земельну ділянку без скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку є неефективним способом захисту порушеного права , крім того позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності та обранням неналежного способу захисту , тобто з двох підстав.

З такими висновками суд апеляційної інстанції погодитися не може з огляду на таке.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).

У спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (частина перша статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункти 115, 143 постанови від 14 листопада 2018 року). У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (пункти 116, 144 постанови від 14 листопада 2018 року). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З огляду на викладене, враховуючи, що позивачі просили суд визнати незаконним та скасувати рішення міської ради «Про внесення змін до рішення «Про затвердження переліку об`єктів, які перебувають у комунальній власності та підлягають приватизації» про включення нежилого приміщення (підвалу), розташованого в багатоквартирному будинку, до переліку об`єктів, які перебувають у комунальній власності та підлягають приватизації шляхом викупу, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення шляхом викупу, укладений між фізичною особою-підприємцем та Управлінням майна комунальної власності міської ради, та зобов`язати покупця усунути перешкоди у користуванні спірним допоміжним приміщенням загального користування шляхом його звільнення, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним та не відповідає змісту права, про порушення якого вони зазначають.

У справі що наразі переглядається позивач заявив вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування запису про право власності та зобов`язання повернути земельну ділянку на користь держави, а отже, обраний спосіб захисту порушених прав у спірному випадку не є необхідним та ефективним, оскільки не призводить до їх поновлення.

Належним способом захисту є вимоги про витребування спірного майна (віндикаційний позов), проте позивач з такими вимогами до суду не звертався.

Відтак колегія суддів приходить до висновку , що у цій справі позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції звернув увагу на вказане , проте неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що до таких правовідносин необхідно застосувати наслідки спливу позовної давності, не звернувши уваги на те, що обраний спосіб захисту порушеного права є неефективним, що унеможливлює застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові.

Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється у разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

У зв`язку із чим , апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанцій змінити , виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови

Оскільки у цій справі позивачем обраний спосіб захисту порушеного права, який є неефективним, то саме із вказаної підстави у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2021 року змінити , виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І.Дорош

О.А. Лобов