ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/300/24 Справа № 205/8232/19 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року в цивільній справі номер 205/8232/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору б/н від 29.03.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та «Тарифами банку», складає між ним та банком договір. Відповідач зобов`язався погашати кредит, сплачувати відсотки за користуванням кредитом у терміни та на умовах, що передбачені договором. Позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу доступ до коштів на його картковому рахунку. Однак, відповідач своїх обов`язків за угодою не виконує, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 29.03.2006 року у розмірі 125963,54 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 29.03.2006 року в сумі 125963,54 грн, з якої: заборгованість за кредитом 10129,67 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом за період 29.03.2006 року по 30.12.2017 року 115833,87 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Із судовим рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01

листопада 2019 року та ухвалити нове рішення.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та процесуального права. Судом не в повному обсязі з`ясовані обставини що мають значення для справи. Суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відповідач не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, а поштове відправлення, що міститься в матеріалах справи містить підпис, що не належить відповідачу або членам його сім`ї.

Суд першої інстанції позбавив відповідача надати відзив на позовну заяву.

Кредит відповідач отримав в розмірі 3400,00 грн у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку із кінцевим терміном повернення, що відповідає терміну дії картки. Кредит погашений в повному обсязі і кредитна картка закрита у зв`язку з закінченням строку її дії ще в 2012-2013 роках.

З 29.03.2006 року до 29.08.2019 року з банку до відповідача не надходило жодної вимоги про погашення існуючої заборгованості.

Позивач в позовній заяві вказує на розмір заборгованості за кредитом в розмірі 10129,67 грн, без доказів та обґрунтування розміру заборгованості.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у 3 роки і вона застосовується, до всіх вимог цивільно-правового характеру. Судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за період з квітня 2006 року через 13 років.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2019 року по справі №205/8232/19 залишити без змін.

Договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

Доказів неотримання кредитних карток відповідачем до суду не надано та не спростовано доводів позивача щодо користування кредитним лімітом та отриманням кредитних карток.

З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»).

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, судово-економічні експертизи по справі не призначались.

Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 11000,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. В свою чергу, заборгованість за тілом кредиту згідно із розрахунком заборгованості складає 10129,67 грн, тобто в межах наданого банком ліміту. Отже посилання відповідача стосовно неспівмірності встановленого ліміту та розміру заборгованості нічим не обґрунтовані.

Умовами договору визначено (п. 3.2), що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт.

Пунктом 3.3 Умов та правил надання банківських послуг зазначено, що дії в частині зміни розміру кредитного ліміту здійснюється Банком самостійно, без попереднього повідомлення клієнта. Додатково повідомляємо, що встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження.

Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту.

Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 02.2018 року. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 29.05.2019 року до спливу строку позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з

ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 29.03.2006 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, відповідно до умов договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% річних, із кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки (а.с. 13).

Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 29.03.2006 року станом на 05.09.2019 року складає 488679,36 грн, з якої: заборгованість за тілом кредиту 10129,67 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 472937,09 грн; нарахована пеня за прострочення зобов`язання 5612,60 грн. (а.с. 8-12).

Кредитодавець на свій розсуд вимагає від боржника будь-яку частину суми заборгованості, тому він визначив заборгованість до стягнення у розмірі 125963,54 грн, яка складається з: заборгованість за кредитом 10129,67 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом 115833,87 грн за період 29.03.2006 року по 30.12.2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статей. 3, 6, 11, 525, 627 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст. 1054, 1055 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк

(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або

виконання з порушенням умов, що визначені змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно із вимогами ст. 1054 ЦК України, банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, що встановлені договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно із вимогами ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З матеріалів справи вбачається, що 29.03.2006 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, відповідно до умов договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% річних, із кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 29.03.2006 року станом на 05.09.2019 року складає 488679,36 грн, з якої: заборгованість за тілом кредиту 10129,67 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом 472937,09 грн; нарахована пеня за прострочення зобов`язання 5612,60 грн.

Кредитодавець на свій розсуд вимагає від боржника будь-яку частину суми заборгованості, тому він визначив заборгованість до стягнення у розмірі 125963,54 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом 10129,67 грн; заборгованості за процентами за користування кредитом 115833,87 грн за період 29.03.2006 року по 30.12.2017 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення факту заборгованості за кредитним договором, з яким погоджується апеляційний суд.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення позивача про розгляд справи та справжності підпису на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення, апеляційний суд зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься поштове повідомлення про отримання ОСОБА_1 поштового відправлення, направленого за адресою його проживання, доказів не справжності підпису відповідачем не надано (а.с. 34).

Отже, зазначений довід апеляційний суд вважає необґрунтованим та таким, що спростовується матеріалами справи.

Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з розрахунком заборгованості останній платіж на погашення заборгованості за кредитом здійснено відповідачем 01.12.2016 року на певну суму (а.с. 12).

З позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернулось 19.09.2019 року, що стверджується відбитком штампу Укрпошти на конверті, в межах загального строку позовної давності (а.с. 28).

Таким чином, трирічний строк позовної давності до вимог про стягнення кредиту позивачем не пропущений, тому зазначений довід не є обґрунтованим.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, і не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики

Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: