Провадження № 2-о/201/50/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

09 січня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді Наумової О.С., за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області) про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Ленінського районного суду Дніпропетровської області від 02.11.2023р. передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області) про встановлення факту належності правовстановлюючого документу(а.с. 2 3).

Ухвалою судді Наумової О.С. від 01.12.2023р. відкрито провадження у справі (а.с. 22).

В обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона зареєстрована в АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою в її паспорті та довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.04.2022р. № 1204-.

При оформленні документів на право власності, внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, заявниця отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 68803426 від 09.08.2023р. державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Державним реєстратором встановлено, що у свідоцтві про право власності на житло б/н від 14.11.1996р., виданому Об`єднанням підприємств житлово-комунального господарства, квартира АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . Тобто, у свідоцтві про право власності невірно зазначено по батькові заявниці, яке не співпадає з її паспортними даними (замість « ОСОБА_5 » зазначено « ОСОБА_6 »).

Тому заявниця вимушена звернутися до суду з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Факт належності заявниці свідоцтва про право власності на житло б/н від 14.11.1996р., виданого Об`єднанням підприємств житлово-комунального господарства, підтверджується її паспортом громадянки України серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим РВ Маріупольського МУУМВС України в Дніпропетровській області 12.02.2004р. та свідоцтвом про народження НОМЕР_2 .

На підставі викладеного, заявниця просить суд встановити факт, що свідоцтво про право власності на житло б/н від 14.11.1996р., видане Об`єднанням підприємств житлово-комунального господарства, на квартиру АДРЕСА_3 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , зареєстрованої в АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 .

Заявниця надала до суду заяву, в якій просила розглянути заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документу за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засовами. Заявлені вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити (а.с. 25).

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся (а.с. 23 - 24).

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Вирішуючи справу, суд виходить із такого.

За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

На підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає в порядку окремого провадження. За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, на збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Відповідно листа ВСУ 01.01.2012р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням державного реєстратора № 68803426 від 09.08.2023р. відмовлено ОСОБА_1 у державній реєстрації прав на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що відповідно до виданого свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , тобто, один співвласник квартири є ОСОБА_1 , проте заява на державну реєстрацію права власності № 56477093 від 03.08.2023р., була подана ОСОБА_1 , яка не є співвласником квартири АДРЕСА_3 відповідно до поданого на державну реєстрацію свідоцтва про право власності від 14.11.1996р. (а.с. 9).

Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 07.12.1987р. Відділом РАГСа Жовтневого райвиконкому м. Жданова, заявниця записана, як ОСОБА_1 (а.с. 6).

Відповідно до паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 12.02.2004р. Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області та карти фізичної особи платника «ДПІ у Жовтневому районі м. Маріуполя» (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), по батькові заявниці є « ОСОБА_5 » (а.с. 4 - 6).

Крім того, відповідно до відмітки у паспорті громадянина України, ОСОБА_1 зареєстрована 08.06.2004р. Жовтневим районним відділом Маріупольського МУ Управління МВС України в Донецькій області за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5), тобто за адресою, право власності на яку визначено у свідоцтві про право власності на житло.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України)

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20.03.1952р. кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має і на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини. В яких, зокрема, зазначено, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Метою встановлення факту є реалізація заявницею свого права приватної власності на частку квартири в контексті проведення державної реєстрації права власності, оскільки наразі заявниця обмежена у його здійсненні, з огляду на невірне зазначення її по батькові у свідоцтві про право власності на житло.

Отже, факт, про встановлення якого просить заявниця, має для неї юридичне значення, оскільки впливає на можливість вільно володіти та розпоряджатися своєю власністю та встановити його іншим шляхом неможливо.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Судові витрати по справі суд залишає за заявницею.

На підставі викладеного та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995р., ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 259, 263-265, 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 (заінтересована особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області) про встановлення факту належності правовстановлюючого документу- задовольнити.

Встановити факт належності свідоцтва про право власності на житло б/н від 14 листопада 1996 року, виданого Об`єднанням підприємств житлово-комунального господарства, на квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої в АДРЕСА_1 , згідно із яким частка вказаної квартири належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 12 січня 2024 року.

Суддя О.С. Наумова