Справа № 456/3138/19. Головуючий у 1 інстанції Янів Н. М.
Провадження № 22-ц/811/2878/23 Доповідач в 2-й інстанції Копняк С. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю апелянта ОСОБА_1 , представника апелянта адвоката Добушовського О.В., представника позивача адвоката Мундяка М.М., представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області про визнання права власності у порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2019 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на художню майстерню у дворі комунального будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батьків: ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме частини квартири АДРЕСА_2 , а також художню майстерню у дворі комунального будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина, а саме на квартири АДРЕСА_2 , що належала їй на підставі свідоцтва про право власності виданого Стрийською районною державною адміністрацією, зареєстрованого у Стрийському МБТІ за № 603, а частини на підставі цього ж свідоцтва належала її чоловікові, батьку позивача, ОСОБА_5 , спадкоємцем якого була його дружина, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Після смерті матері позивач прийняв у спадок тільки квартиру, оскільки нотаріусом йому було повідомлено, що на художню майстерню не було видано свідоцтва про право власності та їй не присвоєно поштово адресний номер, а тому він не зможе оформити свідоцтво про право на спадщину у нотаріальному порядку.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на художню майстерню у дворі комунального будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батьків: ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погодившись з рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 , особа, яка не приймала участі в справі, у жовтні 2023 року оскаржила його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням порушені її права як власника квартири АДРЕСА_3 та користувача прибудинкової території, на якій заходиться самочинно зведена художня майстерня, право власності на яку визнано за позивачем оскаржуваним рішення суду і таке рішення суду позбавляє особу, яка подала апеляційну скаргу, можливості скористатись правом на забудову прибудинкової території, адже суд узаконив за позивачем незаконне будівництво майстерні як іншого користувача прибудинкової території, не залучивши до участі у справі апелянта.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта та його представника, а також представників сторін у справі, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження слід закрити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., зареєстрованого у реєстрі за № 2954, ОСОБА_4 успадкував після смерті матері ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 , частини якої належала померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого Стрийською районною державною адміністрацією 18 квітня 1994 року, зареєстрованого у Стрийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації за № 603, а частка на підставі цього ж свідоцтва належала ОСОБА_5 , її чоловіку, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого була його дружина ОСОБА_6 , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 27030212 ОСОБА_4 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_2 .

Також судом встановлено, що згідно розпорядження представника Президента України у Стрийському районі та м. Стрию від 15 вересня 1992 року № 391 батьку позивача, ОСОБА_5 було надано дозвіл на право проведення житлового будівництва по АДРЕСА_4 , а саме, перебудова художньої майстерні в існуючих розмірах у дворі комунального будинку АДРЕСА_1 .

Згідно копії поверхового плану художньої майстерні у дворі комунального будинку АДРЕСА_1 , яка зареєстрована у Стрийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації від 22 жовтня 2006 року, загальна плаща такої становить 18,8 кв.м. та власником такої є ОСОБА_5 .

На замовлення позивача ФОП ОСОБА_7 19 липня 2019 року було виготовлено технічний паспорт на громадський будинок художню майстерню у дворі комунального будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 , згідно якого загальна площа приміщень художньої майстерні складає 18,8 кв.м., конструктивні елементи: фундаменти бетон, стіни цегла.

Згідно Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж художньої майстерні літ. «А-1» за адресою: у дворі комунального будинку АДРЕСА_1 виготовленого на замовлення позивача ФОП ОСОБА_8 від 26 липня 2019 року під час технічного обстеження на предмет визначення можливості або неможливості його надійної та безпечної експлуатації встановлено стан об`єкта обстеження як придатний для нормальної експлуатації. Окрім цього, суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_9 було проведено оцінку вартості вказаної художньої майстерні, згідно якої така станом 28 травня 2019 року становить 44 085 грн.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до статі 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказав, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Отже, частина перша статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18.

Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) та Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 360/1938/16 (провадження № 61-48003св18), від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03 (провадження № 61-14624св19), від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц (провадження № 61-3433св19), від 05 лютого 2020 року № 521/12093/19 (провадження № 61-20975св19).

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що «право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Кордова проти Італії» (№ 1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява № 40877/98, п. 54, ECHR 2003-I, рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Згідно з положеннями статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

За приписами частини четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У справі, що переглядається предметом позову є визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Особа, яка подала апеляційну скаргу не є спадкоємцем померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Подаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 стверджувала що оскаржуваним рішенням порушуються її права як користувача прибудинкової території до буд. АДРЕСА_1 , адже вона є власником квартири АДРЕСА_5 у цьому будинку, при цьому на підтвердження цих обставин нею подано документи про підтвердження її права власності на квартиру, однак не подано доказів того, що спірний об`єкт нерухомості знаходиться саме на прибудинковій території згаданого будинку та документів, що вона має право на забудову такої території.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 відноситься до земель комунальної власності, не сформована та відомості про неї не занесені до Державного земельного кадастру. Інформація щодо її закріплення за співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 за цієї адресою відсутня.

Окрім цього, аналіз змісту оскаржуваного рішення, ухваленого у 2019 році, свідчить, що у ньому відсутні судження про права та обов`язки особи, що подала апеляційну скаргу, що свідчить про відсутність підстав вважати її особою, права якої порушено оскаржуваним рішенням.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуваним рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу, проте не брала участі у розгляді справи, не вирішувалося.

Відтак, апеляційне провадження слід закрити.

У цьому зв`язку, колегія суддів не вбачає підстав для аналізу доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального, адже розгляд справи по суті, судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, окрім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

В ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року в справі № 816/731/16 (адміністративне провадження № К/9901/9639/19) зроблено висновок, що «пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачає можливість повернення судового збору лише у випадку закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Наслідком закриття провадження у справі є відсутність (скасування) рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, тоді як закриття касаційного провадження призведе до залишення оскаржуваних судових рішень в силі. Указане підтверджує різне значення понять «закриття провадження у справі» та «закриття касаційного провадження» та неможливість їх ототожнення. Повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження №11-42апп19)».

У постанові від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16.

Отже, наведеною нормою Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору лише у разі закриття (припинення) провадження у справі, а не у випадку закриття апеляційного провадження, тому підстави для повернення судового збору відсутні.

Керуючись статтями 259, 260, 268, 362, 367, 368, 381 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року закрити.

Поновити дію рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 грудня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 18 січня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич