Справа № 643/72/24
Провадження № 4-с/643/13/24
УХВАЛА

08.01.2024 м. Харків

Суддя Московського районного суду м. Харкова Новіченко Н.В., розглянувши

скаргу ОСОБА_1

на дії старшого державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої

служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства

юстиції Барилко Л.В. у виконавчих провадженнях з примусового виконання

постанов про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - скаржник) звернувся до Московського районного суду м. Харкова зі скаргою в порядку ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) на дії старшого державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Барилко Л.В. щодо не зняття арешту з грошових коштів заробітної плати та соціальних виплат у виконавчих провадженнях:

- № 72192339 з примусового виконання постанови ЕАС № 6766930 про накладення адміністративного стягнення;

- № 721233074 з примусового виконання постанови Московського районного суду м. Харкова від 23.05.2023 у справі № 643/3599/23 про накладення адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП;

- № 72327534 з примусового виконання постанови Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2023 у справі № 643/2873/23 про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Розглянувши подану скаргу на предмет наявності правових підстав для прийняття її до розгляду, Суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 3 ст. КАС визначено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 4 КАС адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частинами 1, 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 1 ст. 448 ЦПК передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Тобто зазначеними нормами ЦПК України передбачено можливість оскарження дій державного виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства. Така скарга подається з метою судового контролю за виконанням судового рішення, ухваленого у цивільній справі.

Разом з тим відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 19 КАС юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Отже, і механізм судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, визначений статтею 382 цього Кодексу, не підлягає застосуванню до цих правовідносин (щодо накладення адміністративного стягнення).

Тобто згідно з наведеними нормами ЦПК та КАС право на звернення зі скаргою на дії державного виконавця в порядку судового контролю пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами цивільного та адміністративного судочинства відповідно, та його примусовим виконанням.

Зі змісту поданої скарги вбачається, що скаржник оскаржує дії державного виконавця у виконавчих провадженнях № 72192339 з примусового виконання постанови ЕАС № 6766930 про накладення адміністративного стягнення; № 721233074 з примусового виконання постанови Московського районного суду м. Харкова від 23.05.2023 у справі № 643/3599/23 про накладення адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП; № 72327534 з примусового виконання постанови Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2023 у справі № 643/2873/23 про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 у справі № 757/62025/17-ц зазначила, що справи (про накладення адміністративного стягнення) розглядаються районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами, іншими органами (посадовими особами) в порядку, встановленому КУпАП, яким передбачено порядок примусового виконання постанов про накладення адміністративного стягнення. Проте цим Кодексом не передбачено можливості оскарження в порядку судового контролю за виконанням судових рішень дій осіб, уповноважених здійснювати таке примусове виконання. Оскільки у справі, що розглядалась, позивач оскаржував дії державного виконавця у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення про накладення адміністративного стягнення, ухваленим в порядку КУпАП, а не за наслідками розгляду цивільної справи, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що розгляд такої скарги віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч. 1 ст. 287 КАС).

Необхідно зауважити, що визначення юрисдикційності залежить від установлення судами таких обставин: чи є вказана скарга реалізацією учасником справи права на судовий контроль за виконанням судового рішення в конкретній справі, чи це є самостійним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, їх посадових осіб, виконавця чи приватного виконавця як суб`єктів, наділених владними повноваженнями при вчиненні виконавчих дій.

З огляду на наведені вище положення чинного законодавства, враховуючи вимоги скарги, а також викладені в ній обставини, Суд дійшов висновку, що спірні правовідносини необхідно вирішувати шляхом подання відповідної позовної заяви, як передбачено ч. 1 ст. 287 КАС.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі 757/62025/17-ц, а також у постановах Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 240/8781/23, від 11.10.2023 у справі № 460/10292/23.

З огляду на вищевикладене та керуючись приписами ч. 9 ст. 10, п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК Суд дійшов висновку що подана ОСОБА_1 скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, внаслідок чого відмовляє у відкритті провадження за вказаною скаргою.

Керуючись ст. ст. 186, 260, 447 ЦПК України Суд,-

УХВАЛИВ:

1.Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Барилко Л.В. щодо не зняття арешту з грошових коштів заробітної плати та соціальних виплат у виконавчих провадженнях під час виконання постанов про накладення адміністративного стягнення, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК.

2.Роз`яснити скаржнику, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

3.Відповідно до ст. 261 ЦПК дана ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду.

Суддя Н.В. Новіченко