Постанова

Іменем України

27 лютого 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/4347/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 02 листопада 2023 року

в складі судді Хоменко В. С.

у цивільній справі №752/1395/19 Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юхневич Тетяна Валеріївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Личина Олена Володимирівна,

про поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири та транспортного засобу, стягнення компенсації вартості майна

та за зустрічним позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про поділ майна подружжя

У С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому неодноразово змінювала предмет позову та в останній заяві про зміну предмета позову від 18.01.2022 просила:

визнати недійсним договір від 11.10.2019 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юхневич Т. В.;

витребувати у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,2 кв.м., та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири;

витребувати у ОСОБА_4 транспортний засіб марки VolkswagenPassat CC, 2010 року випуску, срібного кольору, тип кузову седан, орган реєстрації: МРЕВ-6 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 230 000 грн;

стягнути компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості наступного майна: трьохрежимного перфоратора DeWalt D25144К, грошова оцінка становить 5 809 грн; міні-мийки Karcher K7 Premium fullcontrolplus, грошова оцінка становить 18 000 грн; бензокоса Tatragarden BCU-55, грошова оцінка становить 2 620 грн; бензопили Stihl MS 180, грошова оцінка становить 4 889 грн; приводу FAAC 740 KIT - автоматики для відкатних воріт, грошова оцінка становить 10 238 грн; болгарки (кутова шліфмашина) Bosch, грошова оцінка становить 3 099 грн; електролобзика BoschEasyCut 50 Professional, грошова оцінка становить 3 339 грн; шурупокрута Bosch GSR 12 V-15 Professional, грошова оцінка становить 5 000 грн; садового пилососа Bosch ALS 30, грошова оцінка становить 3 290 грн; квадроцикла BRP Outlander 1000X mz, грошова оцінка становить 7 000 доларів США, MacBookair 11 128 Gb, грошова оцінка становить 16 000 грн;

стягнути на її користь грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США, які отримані та приховані ОСОБА_2 , еквівалент за курсом НБУ (28,00 грн за 1,00 долар США), в розмірі 560 000 грн, відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; 15 000 Євро, еквівалент за курсом НБУ (31,90 грн за 1,00 Євро), в розмірі 478 500 грн, які отримані та приховані ОСОБА_2 , відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та 350 000 грн, які отримані та приховані ОСОБА_2 , відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 25.04.2012 між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 .

У зв`язку із тим, що спільне життя не склалося, у жовтні 2018 року вони припинили шлюбні відносини та не вели спільного господарства.

За час спільного проживання, ними набуто майнові права на квартиру АДРЕСА_2 (будівельна адреса), згідно з договором про участь у Фонді фінансування будівництва серія та номер 76365 від 20.07.2016, на підставі якого ОСОБА_2 02.10.2019 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,2 кв.м. (розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №623 від 19.12.2018 року присвоєна нова поштова адреса будинку АДРЕСА_3 ).

Вказувала, що відповідачем без її письмової нотаріальної згоди, відчужено дану квартиру ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2019, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків такої недійсності - повернення спірної квартири в спільну сумісну власність шляхом витребування цього житлового приміщення у ОСОБА_3 .

У період шлюб було придбано транспортний засіб VolkswagenPassat CC, 2010 року випуску, срібного кольору, тип кузову седан, орган реєстрації: МРЕВ-6 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, державний номерний знак НОМЕР_1 , який ОСОБА_2 відчужено без її відома ОСОБА_4 , згідно з договором купівлі-продажу від 21.11.2018.

Також вказувала, що спільним майном подружжя є інше рухоме майно: трьохрежимний перфоратор DeWalt D25144, міні-мийка Karcher K7 Premium fullcontrolplus, бензокоса Tatragarden BCU-55, бензопила Stihl MS 180, привід FAAC 740 KIT - автоматику для відкатних воріт, болгарка (кутова шліфмашина) Bosch, електролобзик BoschEasyCut 50 Professional, шурупокрут Bosch GSR 12 V-15 Professional, садовий пилосос Bosch ALS 30, квадроцикл BRP Outlander 1000X mz та MacBookair 11 128 Gb. На дане рухоме майно чеки та гарантійні талони ОСОБА_2 зберігав у недоступному для неї місці, намагався реалізувати частину цього рухомого майна, а частину з перелічених вище речей відповідачем уже продано.

Стверджувала, що під час проживання із ОСОБА_2 в шлюбі, всі витрати на утримання їх сім`ї, в тому числі, матеріальне забезпечення спільного неповнолітнього сина, здійснювалося за рахунок її батька ОСОБА_6 , який є фізичною особою - підприємцем, і самостійно, систематично надав грошові кошти, що фіксував у власній книзі витрат, а відповідач, згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не мав можливості для придбання транспортного засобу, квартири чи інших предметів утримання будинку, тому на її користь також підлягають стягненню 20 000,00 доларів США, еквівалент за курсом НБУ (28,00 грн за 1,00 долар США) в розмірі 560 000,00 грн; 15 000,00 Євро, еквівалент за курсом НБУ (31,90 грн за 1,00 Євро) в розмірі 478 500,00 грн та 350 000,00 грн, які отримані та приховані ОСОБА_2 , відповідно до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 в липні 2019 року подав зустрічну позовну заяву, в якій просив:

стягнути із ОСОБА_1 на його користь компенсацію в розмірі 325 000 грн, що становить 1/2 частку вартості відчуженого ОСОБА_1 автомобіля марки BMW Х6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , придбаного у шлюбі;

стягнути із ОСОБА_1 215 325 грн, що за офіційним курсом НБУ становить еквівалент 7 500 Євро, як 1/2 частку спільних коштів подружжя від 15 000 Євро;

стягнути із ОСОБА_1 175 000 грн, як 1/2 частку спільних коштів подружжя в розмірі 350 000 грн, що залишилися в її володінні.

Зустрічний позов мотивовано тим, що укладений з позивачем шлюб розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2019 у справі №359/319/19.

Під час шлюбу, а саме 29.04.2015 сторони придбали автомобіль марки BMW Х6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , який було зареєстровано за позивачем та який є їх спільною сумісною власністю.

Вказував, що 11.12.2018 ОСОБА_1 без його згоди відчужила вказаний транспортний засіб своєму батьку ОСОБА_6 , а виручені від продажу кошти приховала від нього.

Вважав, що за таких обставин він має право на компенсацію 1/2 частки від вартості незаконного відчуженого автомобіля, середня ринкова вартість якого становить 650 000 грн.

Також вказував, що за час спільного проживання із ОСОБА_1 було здійснені грошові накопичення в розмірі 15 000 Євро та 350 000 грн, які ним задекларовані, однак зберігалися вказані кошти в позивачки та залишилися у її володінні після розлучення, а тому він має право на 1/2 частку від суми зазначених коштів, як спільну сумісну власність майна подружжя.

09 липня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на первісний позов, в якому ОСОБА_2 просить відмовити в позові ОСОБА_1 з тих підстав, що остання наводить перелік майна, однак не надає доказів, що такі речі перебували у їх власності; блокнот із записами не є книгою витрат і прибутку та відповідно є неналежним доказом; обраний спосіб захисту не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи; спірна квартира відсутня у власності сторін, у зв`язку з чим не підлягає поділу; відомості про кошти в розмірі 20 000 доларів США, які просить стягнути позивачка, вказані в його декларації за 2017 рік, а в 2018 року їх витрачено в інтересах сім`ї; кошти в сумах 15 000 Євро та 350 000 грн декларувалися як кошти ОСОБА_1

21 лютого 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічний позов ОСОБА_2 , в якому позивачка просить залишити зустрічну позовну заяву без задоволення, посилаючись на те, що вперше, спірний автомобіль марки BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , 28.04.2011 було зареєстровано за її батьком ОСОБА_6 , який у зв`язку з початком бойових дій в 2014 році на території Луганської області переоформив цей транспортний засіб на ім`я ОСОБА_1 ; рівня доходів відповідача, який був державним службовцем, не вистачало на придбання спірного автомобіля, та автомобіля марки Volkswagen Passat. Поруч з цим зазначила, що на момент придбання автомобілів вона також не працювала, її батьки були підприємцями та утримували їх сім`ю.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року в задоволенні первісного позову відмовлено в позовному обсязі.

Зустрічний позов задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 300 000 грн, що становить 1/2 частину вартості відчуженого ОСОБА_1 автомобіля марки BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що висновок суду першої інстанції про неможливість витребування частки майна, набутого під час шлюбу, суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у справі №362/2707/19, згідно якої ефективним способом захисту прав не володіючого власника майна до володіючого, є звернення з віндикаційним позовом (витребування майна).

Зауважила, що спірні квартира та автомобіль вибули з її володіння без її згоди і в заяві про зміну предмета позову, посилаючись на ч. 1 ст. 388 ЦК України, вона зазначала, що компенсацію за порушення своїх майнових прав щодо рухомого та нерухомого майна, вона хоче отримати саме в натурі, а не в грошовому еквіваленті. Тому висновок суду про наявність в неї права на отримання компенсації лише в грошовому виразі є безпідставним.

Вказувала, що суд першої інстанції помилково відніс автомобіль BMW Х6 до спільного майна подружжя, оскільки транспортний засіб у період з 17.12.2014 по 11.12.2018 був зареєстрований на неї, але фактично був власністю її батька ОСОБА_6 , який у 2014 році був вимушений переоформити автомобіль на неї, а згодом переоформив на себе.

Судом відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме положення п. 6 ст. 3 ЦК України.

Суд першої інстанції визнав добросовісним набувачем квартири ОСОБА_3 та повністю проігнорував положення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Додала, що поруч з цим суд не встановив з яких підстав ОСОБА_3 стала добросовісним набувачем, тоді як ОСОБА_2 було відомо про заборону відчуження квартири, на яку накладено арешт в порядку забезпечення позову у даній справі.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилалася на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме: в оскаржуваному рішенні не зазначив хронологію та повноту подій, а саме не зазначено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2019 накладено арешт на нерухоме та рухоме майно; в матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про наявність якого їй не було відомо, так як воно не було їй надіслано, як і не надіслано пояснення представника ОСОБА_8 ; судом розпочато розгляд справи по суті без її представника, про що вона дала згоду, але закінчено та розпочато судові дебати за відсутності її представника, за відсутності на це її згоди.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги зазначила норми матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини, та правові висновки Верховного Суду щодо застосування таких норм матеріального права.

За наведених обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 та ухвалити нове судове рішення про задоволення первісного позову і відмову в задоволенні зустрічного позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідачі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали відзиви, в яких посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири. Вона придбала квартиру після забудовників з метою реалізації житлового права, здійснила в цій квартирі ремонт та проживає в ній разом з сім`єю майже п`ять років.

Відповідач ОСОБА_4 та треті особи: ПН КМНО Юхневич Т. В., ПН КМНО Личина О. В., належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.04.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №235

Згідно із свідоцтвом від 11.07.2017 про участь у Фонді фінансування будівництва виду А «Еврика» за програмою ТОВ «Аркада-Будівництво» (договір №76365 від 20.07.2016), об`єктом інвестування ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_4 (житловий будинок АДРЕСА_5 ) (том 1, а. с. 33).

Згідно з розпорядженням Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації №623 від 19.12.2018, житловому будинку АДРЕСА_3 , присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_6 (том 3, а. с. 134).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.04.2019 у справі №359/319/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

07 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личина О. В. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 33556074 від 02.10.2019, підстава виникнення права власності: договір про участь у Фонді фінансування будівництва, серія та номер 76365, виданий 20.07.2016 та додаткова угода від 12.12.2018) (том 3, а. с. 5-6).

11 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Продаж квартири здійснено за 981 000 грн (том 3, а. с. 187-189).

Судом також встановлено, що 19.07.2016 в ТСЦ № 8044 РСЦ ГСЦ МВС у м. Києві на підставі договору купівлі-продажу №248/11/8044-2016 від 19.07.2016 на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб VolkswagenPassat CC, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (том 3, а. с. 151).

На підставі договору купівлі-продажу №8044/2018/1199961 від 21.11.2018, вказаний транспортний засіб VolkswagenPassat CC ОСОБА_2 відчужено ОСОБА_4 . Ціна транспортного засобу за домовленістю сторін склала 324 541,79 грн (том 1, а. с. 31-32; том 2, а. с. 34).

З 17.12.2014 по 11.12.2018 автомобіль марки BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_5 , перебував на реєстраційному обліку на ім`я ОСОБА_1 (том 1, а. с. 193).

Вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 відчужила своєму батьку ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу №8044/2018/1224905 від 11.12.2018. За домовленістю сторін ціна автомобіля склала 600 000 грн (том 4, а. с. 30-31).

В декларації (щорічна особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) за 2017 рік ОСОБА_2 містяться відомості про наявність наступних сум грошових коштів: 20 000 доларів США (тип права: спільна власність); 15 000 Євро (тип права: власність дружини ОСОБА_1 ); 350 000 грн (тип права: спільна власність) (том 1, а. с. 47-54).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що окрім квартири та автомобіля VolkswagenPassat CC, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у період шлюбу із ОСОБА_2 , було придбано наступне рухоме майно: трьохрежимний перфоратор DeWalt D25144, міні-мийка Karcher K7 Premium fullcontrolplus, бензокоса Tatragarden BCU-55, бензопила Stihl MS 180, привод НОМЕР_6 - автоматики для відкатних воріт, болгарка (кутова шліфмашина) Bosch, електролобзик BoschEasyCut 50 Professional, шурупокрут Bosch GSR 12 V-15 Professional, садовий пилосос Bosch ALS 30, квадроцикл BRP Outlander 1000X mz та MacBookair 11 128 Gb.

Суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 60, 70 СК України, а також врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм матеріального права, дійшов правильного висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 набута у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому є їх спільною сумісною власністю.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, витребування даної квартири у ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину цієї квартири, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не надавала ОСОБА_2 письмової нотаріальної згоди на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків його недійсності - повернення квартири у спільну сумісну власність шляхом витребування у ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України, права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому, наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Дана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, яка відступила від висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17.

Велика Палата Верховного Суду у вищезгаданій постанові від 29.06.2021 також зазначила, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України, спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Ці ж самі висновки щодо необхідності встановлювати добросовісність набувача за таким договором, підтримані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 22.09.2022 у справі №125/2157/19.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не доведено, що покупцю ОСОБА_3 було відомо про набуття права власності на квартиру саме подружжям ОСОБА_10 під час перебування у шлюбі та, що інформація, зазначена ОСОБА_2 під час відчуження майна, не відповідає фактичним обставинам, які склалися між сторонами.

Також, ОСОБА_1 не надано жодного доказу недобросовісності дій ОСОБА_3 під час укладення 11.10.2019 із ОСОБА_2 спірного правочину. Більш того, звертаючись до суду з вимогою про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав укладення його без нотаріальної згоди, ОСОБА_1 посилалася лише на недобросовісність ОСОБА_2 . Проте, згідно правових висновків, викладених у вищезгаданій постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 доведенню підлягають саме обставини недобросовісних дій з боку контрагента за таким договором, тобто в даній справі ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги, що обізнаність ОСОБА_2 про існування на час укладення оспорюваного договору з ОСОБА_3 ухвали суду від 25.01.2019, якою заборонено відчуження квартири, спростовує висновок суду про добросовісність набувача, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.01.2019 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та, окрім іншого, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_7 , з зазначенням адреси об`єкту інвестування, а саме в будинку АДРЕСА_3 .

Отже, заборону відчуження було встановлено судовим рішенням на квартиру за будівельною адресою.

З матеріалів справи вбачається, що після введення будинку в експлуатацію була змінена адреса об`єкта інвестування з будівельної на поштову. Після розірвання шлюбу відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру із зазначенням поштової адреси.

В матеріалах справи відсутні судові рішення про накладення арешту на спірну квартиру АДРЕСА_1 до укладення оспорюваного договору від 10.11.2019.

В матеріалах справи наявна ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , тобто вже після укладення договору купівлі-продажу цієї квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 були відсутні відомості про будь-які заборони на відчуження квартири з ідентифікаційними ознаками зазначеними у правовстановлюючому документі, про що й зазначив нотаріус у тексті договору при його посвідченні.

Наведені обставини в своїй сукупності спростовують доводи скаржника про не добросовісність дій ОСОБА_3 при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири.

Також колегія суддів вважає, що про добросовісність дій ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору вказує і обставина набуття останньою права власності на спірну квартиру за оплатним договором. ОСОБА_3 придбано спірну квартиру за ціною, що становить 981 000 грн.

Крім того, колегія суддів враховує надані представником ОСОБА_3 пояснення в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, а саме, що квартира придбана останньою фактично після будівельників з метою реального набуття у власність, вона зробила в цій квартирі ремонт і до цього часу проживає в ній разом із сім`єю. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Таким чином, сукупність наведених вище обставин вказує на реальність укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири, оскільки метою такого договору стало реальне набуття ОСОБА_3 у власність нерухомого майна за відплатним договором, за реальною ціною, яка склалася на момент укладення договору.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушенням інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).

Отже, у даній справі, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири та набула право власності на цю квартиру на підставі відплатного договору за 981 000 грн, зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування квартири та визнання за нею права власності на 1/2 частину цієї квартири.

При цьому, суд обґрунтовано вказав на те, що позивачка, вважаючи, що її право порушене відчуженням спірної квартири, не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення компенсації вартості її частки в праві спільної власності відчуженої чоловіком без її згоди, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, де касаційний суд, окрім іншого, вказав наступне. Пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому, підлягає встановленню добросовісність насамперед набувача за таким договором. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції.

Доводи апеляційної скарги, що висновок суду про неможливість витребування частки майна суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у справі №362/2707/19, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у даній справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено обставини про добросовісність дій набувача за оспорюваним договором купівлі-продажу спірної квартири. А у справі, яка переглядалася касаційним судом, судами було встановлено недобросовісність дій набувача майна за оспорюваним договором.

Крім цього, у справі №362/2707/19, яка переглядалася касаційним судом, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 20.06.2023 посилалася на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18, про яку згадувалося вище та не зазначила мотивів відступу від правових висновків викладених в ній.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 388 ЦК України та правові висновки Верховного Суду щодо застосування цієї норми права.

Отже, є законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та її витребування.

Колегія суддів також вважає , що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про витребування у ОСОБА_4 автомобіля VolkswagenPassat CC, оскільки заявляючи таку вимогу ОСОБА_1 поруч з цим правомірність договору купівлі-продажу №8044/2018/1199961 від 21.11.2018 даного транспортного засобу не оспорює та не наводить доказів, що свідчать про недобросовісну поведінку ОСОБА_4 . Тому з огляду на це та враховуючи положення ст. 204 ЦК України, якою визначено презумпцію правомірності правочину, правові підстави для витребування у ОСОБА_4 транспортного засобу VolkswagenPassat CC відсутні.

Поряд з цим, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що ОСОБА_1 має право на стягнення із ОСОБА_2 ринкової вартості 1/2 частки транспортного засобу VolkswagenPassat CC, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 2010 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Доводи ОСОБА_1 , що вона звертаючись до суду з позовом, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, виявила бажання отримати компенсацію за відчужений ОСОБА_2 автомобіль без її згоди саме в натурі не спростовують висновку суду про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про витребування автомобіля, оскільки у таких правовідносинах існує стала судова практика, згідно якої особа без згоди якої один з подружжя відчужив автомобіль має право подати до суду про стягнення грошової компенсації, а саме половину вартості такого автомобіля.

Вирішуючи зустрічний позов, суд першої інстанції, встановивши, що автомобіль марки BMW Х6, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_3 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , набуто ОСОБА_1 за відплатним договором під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, а саме 17.12.2014, дійшов правильного висновку, що даний автомобіль є їх спільною сумісною власністю, у зв`язку з чим обґрунтовано задовольнив зустрічну позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації, що становить 1/2 частку вартості відчуженого автомобіля марки BMW Х6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

До того ж, суд надав оцінку доводам позивачки про те, що автомобіль BMW Х6 був зареєстрований на неї, але з 2011 року фактично є власністю її батька ОСОБА_6 , та обґрунтовано вказав на те, що обставини реєстрації за ОСОБА_6 транспортного засобу марки BMW Х6 вперше 03.02.2011, тобто ще до укладення шлюбу між сторонами, факту реєстрації 29.04.2015 за ОСОБА_1 вказаного автомобіля на підставі відплатного договору під час перебування в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 не спростовує, а жодних доказів його придбання саме за рахунок особистих коштів ОСОБА_6 матеріали справи також не містять.

Також суд обґрунтовано відкинув доводи позивачки, що ОСОБА_6 є ФОПом і надавав їй та ОСОБА_2 під час їх перебування шлюбі грошові кошти, оскільки наявність у ОСОБА_6 статусу фізичної - особи підприємця не є належним і допустимим доказом на підтвердження наявності у нього доходу (конкретних сум і періодів надходження коштів) та понесення відповідних витрат на утримання сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Жодного документа щодо обліку доходів, витрат та інших показників, чи первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інформації щодо відкриття рахунків як клієнта банків фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 позивачкою не надано.

З наданих на підтвердження відповідних обставин ОСОБА_1 фотокопій аркушів блокнота із записами та наведених в них даних, не можна ідентифікувати автора чи інших зазначених в записах осіб, з метою з`ясування відповідності викладених обставин фактичним подіям, що мали місце між сторонами.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, яке на думку скаржника, полягає в не зазначені в оскаржуваному рішенні хронології та повноти подій, зокрема судового рішення від 25.01.2019 яким накладено арешт спірне рухоме та нерухоме майно, колегія суддів зазначає, що не відображення в рішенні суду даної процесуальної дії не призвело до неправильного вирішення справи по суті, а тому з цих підстав не може бути скасовано законне та обґрунтоване рішення суду. З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не надіслав первісному позивачу клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 та пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 , які наявні в матеріалах справи.

Більш того, положеннями ЦПК України не передбачено обов`язку суду надсилати учасникам справи подані одним з таких учасників клопотання або пояснення. В той же час, учасники справи, відповідно до вимог п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги та копії; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та її витребування, витребування автомобіля та в частині задоволення зустрічного позову.

Апеляційна скарга не містить доводів незгоди з рішенням суду в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог про стягнення компенсації за інше рухоме майно, окрім автомобіля, про стягнення грошових коштів та в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову про стягнення грошових коштів. Водночас, в прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 просить повністю скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову та задоволення первісного позову повністю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 01 березня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська