ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року

м. Київ

справа № 754/18047/21

провадження № 61-5156св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські Електромережі»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Електромережі» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року у складі судді Таран Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д.,

Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські Електромережі» (далі - ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі») звернулося до суду

з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування збитків, заподіяних у результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позов мотивований тим, що 12 червня 2021 року сталася ДТП за участю автомобіля, яким керував відповідач, внаслідок якої анкерно-кутова опора № 4 повітряної лінії електропередавання 110 кВ ТЕЦ-6 - Лівобережна № 1, 2 зазнала значних пошкоджень та впала на проїзну частину дороги.

Відповідно до протоколу від 12 червня 2021 року серії АБ № 221138 о 09 год 00 хв 12 червня 2021 року на вул. Пухівська, 1 в м. Києві водій ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , не впевнився в безпечності буксирувального кріплення, що призвело до розриву кріплення та зіткнення буксированого транспортного засобу з анкерно-кутовою опорою лінії 110 кВ. Указане призвело до механічного пошкодження опори та як наслідок її падіння і обриву високовольтної лінії електропередач. Власником транспортного засобу «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 ,

є ОСОБА_2 .

Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР України), власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право користування транспортним засобом відповідної категорії, передавши

їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Позивач вважав, що ОСОБА_1 (відповідач) керував транспортним засобом «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , на законних підставах.

Ураховуючи викладене, позивач вказував, що ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «КАМАЗ», державний реєстрацій номер НОМЕР_1 , на законних підставах, та здійснював буксирування транспортного засобу «ГАЗ-66», державний реєстрацій номер НОМЕР_4, не перевірив справність зчіпного пристрою, не забезпечив надійність буксирувального кріплення, що призвело до розриву кріплення та зіткнення буксированого транспортного засобу з анкерно-кутовою опорою лінії 110 кВ, чим позивачу завдано збитків як власнику опори.

ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь збитки у розмірі 813 424,15 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 липня

2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від

22 грудня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що підстав для цивільної відповідальності ОСОБА_1 лише через те, що він керував транспортним засобом «КАМАЗ», державний номерний знак, НОМЕР_2 , немає, оскільки у спірних правовідносинах вина відповідача у настанні ДТП не доведена через відсутність у його діях ознак складу адміністративного правопорушення. При цьому транспортним засобом «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував відповідач, шкода не заподіяна. Крім того, позивач не надав і матеріали справи не містять підтверджень відсутності водія у буксированому транспортному засобі через наявність конструкції жорсткого зчеплення, що забезпечує буксированому транспортному засобу повторення траєкторії руху транспортного засобу, що буксирує незалежно від величини поворотів (пункт 23.5 ПДР України). У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції вважав, що доводи позивача не ґрунтуються на нормах матеріального права, є безпідставними та не доведеними належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд вважав, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, позивач не довів вину

ОСОБА_1 у скоєні ДТП у зв`язку з відсутністю в діях відповідача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції належним чином з`ясував обставини справи та дослідив надані позивачем докази, тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодуванню позивачеві шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, оскільки позивач не довів, що саме з вини водія транспортного засобу «КАМАЗ», державний номерний знакНОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 , відбулось зіткнення буксированого транспортного засобу «ГАЗ 66», державний номерний знак НОМЕР_3 , з анкерно-кутовою опорою № 4 повітряної лінії електропередавання 110 кВ ТЕЦ-6 - Лівобережна № 1, 2, яка зазнала пошкоджень та впала на проїзну частину дороги.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності в діях водія ОСОБА_1 вини, що призвело до пошкодження майна позивача (анкерно-кутової опори № 4 повітряної лінії електропередавання 110 кВ ТЕЦ-6 - Лівобережна № 1, 2), оскільки саме на водія покладався обов`язок забезпечити перед початком та під час руху належний технічний стан транспортного засобу марки КАМАЗ, державний номерний знак НОМЕР_2 , у тому числі справність зчіпного пристрою, надійність та безпечність буксирувального кріплення як у транспортного засобу, що буксирує, так

і буксированого транспортного засобу, є безпідставними, адже під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не встановлено складу адміністративного правопорушення за порушення пункту 22.2 ПДР України, який був зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки ОСОБА_1 здійснював буксирування транспортного засобу, а не перевезення вантажу. При цьому постанова Деснянського районного суду міста Києва від

06 липня 2021 року у справі № 754/9621/21 про закриття провадження за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, не оскаржувалась та набрала законної сили.

Суд апеляційної інстанції відхилив аргумент апеляційної скарги про те, що

ОСОБА_1 керував транспортним засобом «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , який тягнув за собою інший транспортний засіб «ГАЗ-66», державний номерний знак НОМЕР_3 , без водія на жорсткому зчепленні, а тому відповідати за збитки, завдані позивачу як потерпілому, повинен саме відповідач. Згідно

з пунктом 23.5 ПДР України буксирування механічного транспортного засобу на жорсткому або гнучкому зчепленні повинно здійснюватися лише за умови, що за кермом буксированого транспортного засобу перебуває водій (крім випадків, коли конструкція жорсткого зчеплення забезпечує буксированому транспортному засобу повторення траєкторії руху транспортного засобу, що буксирує, незалежно від величини поворотів). Проте позивач не надав доказів на підтвердження відсутності водія у буксированому транспортному засобі «ГАЗ 66», державний номерний знак НОМЕР_3 , через наявність конструкції жорсткого зчеплення, що забезпечує буксированому транспортному засобу повторення траєкторії руху транспортного засобу, що буксирує незалежно від величини поворотів.

З фотоматеріалів з місця ДТП, долучених до матеріалів справи, не вбачається як відсутність (перебування) водія за кермом буксированого транспортного засобу «ГАЗ 66», державний номерний знак НОМЕР_3 , так і наявність конструкції жорсткого зчеплення, що забезпечує цьому буксированому транспортному засобу повторення траєкторії руху транспортного засобу, що буксирує незалежно від величини поворотів. Таким чином, суд не встановив, що дії саме водія

ОСОБА_1 знаходилися у причинному зв`язку із подією ДТП, під час якої було пошкоджено анкерно-кутову опору № 4 повітряної лінії електропередавання 110 кВ ТЕЦ-6 - Лівобережна № 1, 2, адже безпосереднього зіткнення транспортного засобу «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував відповідач

ОСОБА_1 , із вказаною анкерно-кутовою опорою не відбулось.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини несе цивільно-правову відповідальність, апеляційний суд вважав безпідставними. Встановлено, що безпосереднього зіткнення транспортного засобу «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , яким керував відповідач та який був володільцем саме зазначеного транспортного засобу, з анкерно-кутовою опорою № 4 повітряної лінії електропередавання 110 кВ ТЕЦ-6 - Лівобережна №1, 2 не відбувалось. За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач може нести цивільно-правову відповідальність за заподіяння майнової шкоди позивачу лише в разі доведення його вини у зіткненні з анкерно-кутовою опорою транспортного засобу «ГАЗ 66», державний номерний знак НОМЕР_3 , буксирування якого здійснював відповідач, керуючи транспортним засобом «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі

№ 243/10982/15-ц, апеляційний суд вважав безпідставними, оскільки у цій справі мали місце інші фактичні обставини, було заявлено позов про відшкодування шкоди внаслідок зіткнення двох джерел підвищеної небезпеки.

Аргументи учасників справи

У квітні 2023 року ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування пункту 2.2 ПДР України, статей 1166, 1187, 1188

ЦК України у подібних правовідносинах;

суди попередніх інстанцій неповно та невсебічно дослідили докази у справі, зокрема: протокол про адміністративне правопорушення від 12 червня 2021 року № 221138; схему місця ДТП, що сталась 12 червня 2021 року; фотоматеріали

з місця ДТП; постанову Деснянського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року у справі №754/9621/21. Неповне дослідження судами зібраних у справі доказів зумовило неправильне встановлення фактичних обставин справи та ухвалення незаконного судових рішення;

на відповідача як на водія покладався обов'язок забезпечити перед початком та під час руху належний технічний стан транспортного засобу «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_2 , у тому числі справність зчіпного пристрою, надійність та безпечність буксирувального кріплення як у транспортного засобу, що буксирує, так і у буксированого транспортного засобу;

матеріали справи підтверджують, що протокол про адміністративне порушення від 12 червня 2021 року серії ААБ № 221138 підписаний лише двома особами: ОСОБА_1 як учасником ДТП та ОСОБА_3 - начальником центру ремонту ліній, який прибув на місце скоєння ДТП, як потерпіла особа. Схема ДТП, що додається до протоколу про адміністративне порушення, містить підписи ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та інспектора Управління патрульної поліції в місті Києві, який її склав. Інших учасників чи потерпілих внаслідок ДТП матеріалами про адміністративне правопорушення не зафіксовано. Також матеріалами справи № 754/18047/21 не підтверджено, що у самому буксированому транспортному засобі перебував водій під час його буксирування та на момент вчинення ДТП. Крім того, з фотоматеріалів з місця ДТП, долучених до матеріалів цієї справи, теж не підтверджується перебування водія за кермом буксированого транспортного засобу. Проте суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок, що позивач не довів відсутності водія у буксированому транспортному засобі через наявність конструкції жорсткого зчеплення, що забезпечує буксированому транспортному засобу повторення траєкторії руху транспортного засобу, що буксирує незалежно від величини поворотів. Таким чином, суд припустив, що у буксированому транспортному засобі водій перебував. Отже, висновок суду ґрунтується на припущенні та спростовується матеріалами справи. Більш того, під час розгляду судом адміністративних матеріалів у справі

№ 754/9621/21 ні сам ОСОБА_1 , ні його представник не вказували про перебування водія в буксируваному транспортному засобі «ГАЗ-66», державний номерний знак НОМЕР_3 ;

відповідати за збитки, завдані позивачу, як потерпілому має саме

ОСОБА_1 як єдиний учасник ДТП, в результаті якої заподіяно матеріальну шкоду. Володільцем (особою, яка експлуатувала) обидва транспортні засоби, що є джерелами підвищеної небезпеки, унаслідок взаємодії яких була завдана шкода позивачу, був ОСОБА_1 , зважаючи, що буксирування транспортного засобу транспортного засобу «ГАЗ-66», державний номерний знак НОМЕР_3 , відбувалось на жорсткому зчепленні, а водія в буксируваному транспортному засобі не було;

суди зробили помилковий висновок про відмову в задоволенні позову, пославшись на те, що вина відповідача у вчиненні ДТП не доведена через відсутність в діях відповідача ознак складу адміністративного правопорушення, що встановлено постановою Деснянського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року у справі №754/9621/21, яка набрала законної сили 19 липня 2021 року. Проте вказане судове рішення мотивоване тим, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 12 червня 2021 року серії ААБ № 221138 ОСОБА_1 порушив вимоги пункти 2.3 а, 22.2 ПДР України та вчинив правопорушення, що стосується перевезення вантажу, тоді як правила буксирування транспортних засобів регламентовані іншим розділом ПДР України, а саме розділом 23 вказаних Правил. Таким чином, суд встановив відсутність ознак порушення пункту 22.2 ПДР України, який був зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки порушник здійснював буксирування транспортного засобу, а не перевезення вантажу, у зв'язку з чим, суд зробив висновок про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Отже, суд не притягнув до адміністративної відповідальності відповідача з тих підстав, що уповноважені представники Національної поліції України при складанні протоколу про адміністративне правопорушення вказали не той пункт ПДР України, які порушив ОСОБА_1 . Разом з цим, наявність вини немає вирішального значення для вирішення цієї справи, оскільки шкода заподіяна позивачу як іншій особі внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки (транспортних засобів). Відшкодування майнової шкоди, завданої взаємодією джерел підвищеної небезпеки за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю і не передбачає доведення вини заподіювача;

посилання представника ОСОБА_1 під час розгляду справи про притягнення його до адміністративної відповідальності на те, що ДТП сталася

з вини дорожніх служб, оскільки колесо буксированого транспортного засобу потрапило в яму близько 20-25 см, внаслідок чого конструкція жорсткого зчеплення розірвалась, не підтверджується жодними доказами. Крім того,

з фотоматеріалів з місця ДТП видно, що стан дорожнього полотна автомобільної дороги поблизу зіткнення буксированого транспортного засобу з опорою лінії електропередач є задовільним та має ознаки виконаного ямкового ремонту. При цьому буксированим транспортним засобом був вантажний автомобіль «ГАЗ-66», що за своїм призначенням є повнопривідним автомобілем підвищеної прохідності з колесами великого діаметру (близько 1 м), штатною шириною протектора

320 мм, та розроблений для використання у військовій сфері.

У касаційній скарзі викладено попередній (орієнтовний) розмір судових витрат позивача на професійну правничу, який становить 30 000,00 грн. Крім того, зазначено, що остаточний розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу позивача та докази їх понесення будуть надані до суду протягом п'яти днів після ухвалення рішення судом касаційної інстанції.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19, від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, від 05 червня 2019 року у справі

№ 461/8496/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц. Крім того, вказано, що судове рішення ухвалено з порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» є оператором системи розподілу електричної енергії та здійснює господарську діяльність з надання послуг з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії, виданої постановою НКРЕКП від 13 листопада 2018 року № 1411, згідно з додатком до якої місцем провадження ліцензованої діяльності з розподілу електричної енергії ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» є, зокрема, територія м. Києва.

ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» на праві власності належить повітряна лінія електропередавання напругою 110 кВ ТЕЦ-6 - Лівобережна № 1, 2, інвентарний номер 6, до складу якої належать анкерно-кутові опори, що територіально розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом повітряної лінії електропередавання

та довідкою про балансову належність.

12 червня 2021 року сталася ДТП за участю автомобіля, яким керував

ОСОБА_1 , внаслідок якої анкерно-кутова опора № 4 повітряної лінії електропередавання 110 кВ ТЕЦ-6 - Лівобережна № 1, 2 зазнала значних пошкоджень та впала на проїзну частину дороги.

Відповідно до протоколу про адміністративне порушення від 12 червня 2021 року серії АБ № 221138 о 09 год 00 хв 12 червня 2021 року на вул. Пухівська, 1 в м. Києві водій ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , не впевнився в безпечності буксирувального кріплення, що призвело до розриву кріплення та зіткнення буксированого транспортного засобу з анкерно-кутовою опорою лінії 110 кВ. Указане призвело до механічного пошкодження опори та як наслідок її падіння і обриву високовольтної лінії електропередач.

Власником транспортного засобу «КАМАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 ,

є ОСОБА_2 .

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року

в справі № 754/9621/21 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Для проведення ремонту пошкодженої повітряної лінії електропередач та заміни анкерно-кутової опори позивач уклав з ТОВ «Енерготехнології» договір підряду від 15 липня 2021 року № 3400-21, згідно з умовами якого проведено будівельно-монтажні роботи. Вказане підтверджується актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт від 20 липня 2021 року до договору підряду.

Оплата вартості виконаних будівельних робіт згідно з договором підряду підтверджується платіжним дорученням від 16 липня 2021 року № 2117823 на

суму 495 425,20 грн і платіжним дорученням від 05 серпня 2021 року № 2136751

на суму 317 998,95 грн.

Загальний розмір збитків ПрАТ «ДТЕК Київські Електромережі» становить 813 424,15 грн.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків

у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі

та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України від 01 липня 2004 року

№ 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Згідно з статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідокДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі

№ 243/10982/15-ц (провадження № 14-81цс18), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що переглядається:

позивач вказував, що ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «КАМАЗ», державний реєстрацій номер НОМЕР_1 , на законних підставах, та здійснював буксирування транспортного засобу «ГАЗ-66», державний реєстрацій номер НОМЕР_4, не перевірив справність зчіпного пристрою, не забезпечив надійність буксирувального кріплення, що призвело до розриву кріплення та зіткнення буксированого транспортного засобу з анкерно-кутовою опорою лінії 110 кВ, чим йому завдано збитків як власнику опори у розмірі 813 424,15 грн;

при відмові у задоволенні позову суди виходили з того, позивач не довів вини ОСОБА_1 у скоєні ДТП у зв`язку з відсутністю в діях відповідача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, що підтверджується постановою Деснянського районного суду міста Києва від

06 липня 2021 року у справі № 754/9621/21 про закриття провадження за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова суду набрала законної сили;

проте суди не з`ясували та не встановили на якій правовій підставі

ОСОБА_1 керував транспортним засобом «КАМАЗ», державний реєстрацій номер НОМЕР_1 , що здійснював буксирування транспортного засобу «ГАЗ-66», державний реєстрацій номер НОМЕР_4;

суди також не звернули уваги, що у матеріалах справи наявні відомості про страхування цивільно-правової відповідальності транспортного засобу «КАМАЗ», державний реєстрацій номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 (а. с. 49).

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з порушенням норм процесуального та матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу слід задовольнити частково; оскаржені рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати; передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

У постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими

в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження

№ 61-39028св18) зроблено такий висновок, що «якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські Електромережі» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року скасувати.

Справу № 754/18047/21 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення Деснянського районного суду міста Києва від 08 липня 2022 року та постанова Київського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук