АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2024 року

м. Чернівці

справа № 725/5349/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

секретар Паучек І. І.

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Чернівціобленерго»

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Григорчак Ю. П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив витребувати на його користь з володіння АТ «Чернівціобленерго» лінію електропередач, яка складається із 14 залізобетонних опор, провідної лінії та інших конструктивних елементів, яка знаходиться на вулиці П`ятій Приміській в селі Чагор Чернівецького району Чернівецької області.

Посилався на те, що з метою забезпечення його будинку електропостачанням він замовив в Глибоцькому районі електричних мереж ВАТ «ЕК «Чернівціобленерго» будівництво лінії електропередач від трансформаторної підстанції 171 на вулиці П`ятій Приміській в селі Чагор до його будинку. Глибоцький РЕМ побудував лінії електропередач та передав йому згідно з актом приймання-передачі виконаних робіт за травень 2000 року виконані роботи. Вказані роботи ним оплачено повністю, а в 2003 році його будинок було повністю підключено до електропостачання. 27 липня 2017 року побудовану лінію електропередач Чагорська сільська рада передала у власність ПрАТ ЕК «Чернівціобленерго». В такий спосіб належне йому майно незаконно опинилося у володінні AT «Чернівціобленерго».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2023 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що між ОСОБА_1 та відповідачем мали місце договірні відносини за договором підряду на виконання робіт по приєднанню позивача до електромережі Глибоцького РЕМ.

ОСОБА_1 не набув права власності на об`єкт електроенергетики.

Лінія електропередач була збудована вже станом на 1997 рік, а приєднання до неї позивача не могло породити в нього право власності на конструктивні елементи, використані в процесі такого приєднання, оскільки останні в результаті перетворення стали невід`ємними частинами складної речі - лінії електропередачі низької напруги ПЛ-0,4 кв, Л-1, Л-2 від ТП 171.

Лінія електропередач не може перебувати у власності фізичних осіб.

Судом беруться до уваги фактичні обставини, встановлені в рішеннях судів при розгляді справ між ОСОБА_1 та АТ «Чернівціобленерго», а саме події та дії, що мали місце в процесі виникнення та розвитку спірних правовідносин, проте суд вправі не погодитися із правовою оцінкою таких обставин та відійти від неї.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції не враховано те, що докази, які містяться в матеріалах справи, підтверджують ту обставину, що будівництво спірної лінії електропередач було здійснено підрядником Глибоцьким РЕМ на замовлення ОСОБА_1 . Після оплати позивачем та передачі підрядником виконаних робіт ОСОБА_1 став власником лінії електропередач.

Паспорт повітряної лінії електропередачі низької напруги ПЛ-04 кВ, Л-1, Л-2 від ТП 171, як доказ, викликає сумніви з приводу його достовірності та прийнятий судом з порушенням норм процесуального права.

Судом помилково не враховано обставини, які встановлювалися судовими рішеннями у справах №725/79/23 та №7158684/20 між цими ж сторонами.

Висновок суду про те, що лінія електропередач не може належати на праві власності фізичній особі є помилковим та ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ «Чернівціобленерго» подало відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що аргументи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що суперечать обставинам справи.

З метою забезпечення потреб позивача була здійснена реконструкція лінії електропередач. За зверненням ОСОБА_1 йому було надано послугу з нестандартного приєднання до електричних мереж житлового будинку, що полягало у здійсненні будівельно-монтажних робіт.

Паспорт повітряної лінії електропередачі низької напруги ПЛ-04 кВ, Л-1, Л-2 від ТП 171 є належним та допустимим доказом.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували набуття права власності на спірну лінію електропередач.

Судові рішення у справах №725/79/23 та №7158684/20, якими встановлені обставини на які посилається ОСОБА_1 , були ухвалені на користь АТ «Чернівціобленерго», а не позивача.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що лінія електропередач не може перебувати у власності фізичних осіб.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Позивач замовив в Глибоцькому районі електричних мереж ВАТ «ЕК «Чернівціобленерго» будівництво лінії електропередач від трансформаторної підстанції 171 на вулиці П`ята Приміська в селі Чагор до його будинку.

Глибоцький РЕМ здійснив будівництво ЛЕП ПЛ-0,4кВ та передав позивачу згідно акту приймання-передачі виконаних робіт за травень 2000 року виконані роботи по будівництву вказаної лінії електропередач. Вказані роботи оплачені позивачем повністю в сумі 7 484 гривні, що підтверджують квитанції від 19 квітня 2000 року та 24 травня 2000 року (а.с.7-9).

В 2003 році здійснено підключення житлового будинку до вищезазначених ліній електропередач, що підтверджується робочим проєктом, фіскальними чеками та технічними умовами на електропостачання (а.с.10-13).

Згідно з акту приймання-передачі виконаних робіт за травень 2000 року та робочого проекту на силове введення в жилий будинок від вересня 2003 року вбачається, що лінія електропередач, яка була передана позивачу, складалася з залізобетонних опор в кількості 14 штук, провода АС-50, металоконструкцій в кількості 14 штук, ізоляторів в кількості 56 штук, хомутів в кількості 14 штук (а.с.7-8,10-11).

Чагорська сільська рада рішенням від 07 квітня 2017 року №218-14/2017 прийняла у свою власність лінії електропередач, як безгосподарні, які розташовані в селі Чагор, зокрема ЛЕП: ПЛ-0,4 кВ ЛІ (0,74 км) від ТП-171 (вулиця П`ята Приміська). Вказане рішення прийняте на підставі листа ПАТ ЕК «Чернівціобленерго» № 113 від 23 лютого 2017 року, в якому зазначалось, що у селі Чагор є в наявності безгосподарні трансформаторні підстанції та лінії електропередач напругою 0,4 кВ та перерахований відповідний список ТП та ЛЕП, які Глибоцький РЕМ вважає безгосподарними (а.с.22).

27 липня 2017 року лінії електропередач Чагорська сільська рада передала у власність ПрАТ ЕК «Чернівціобленерго», що підтверджується договором №483-ю (про безоплатну перечу у власність (ТП, КТП, ЗТП) від 27 липня 2017 року, накладною №1 від 27 липня 2017 року та актом приймання-передачі від 27 липня 2017 року (а.с.247-28).

30 вересня 2020 року Глибоцький районний суд Чернівецької області ухвалив рішення в справі № 715/684/20, яким визнав незаконним рішення Чагорської сільради від 07 квітня 2017 року в частині прийняття у свою власність ПЛ-0,4 кВ Л1 (0,74 км) від ТП-171 (вул. П`ята Приміська) (а.с.30-34).

В даному рішенні суд дійшов висновку про порушення права власності ОСОБА_1 на спірну лінію електропередач, зокрема у зв`язку із тим, що він повністю оплатив будівництво лінії електропередач.

В постанові від 28 грудня 2020 року Чернівецький апеляційний суд дійшов висновку, що лінія електропередач повернулася у власність ОСОБА_1 і що він нею володіє (а.с.35-40).

В постанові від 19 січня 2022 року Верховний Суд визнав правильним встановлення тієї обставини, що лінія електропередач повернулася у власність ОСОБА_1 (а.с.41-53).

В постанові від 8 червня 2023 року Чернівецький апеляційний суд дійшов висновку, що право власності позивача на спірну лінію електропередач є порушеним внаслідок укладення договору про безоплатну передачу лінії електропередач Чагорською сільською радою у власність ПрАТ ЕК «Чернівціобленерго» від 27 липня 2017 року (а.с.54-58).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

За статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини третя статті 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це права, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, провадження № 61-17779св18; від 08 січня 2023 року у справі № 200/12998/18, провадження № 61-9170св22).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) визначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічні висновки також викладені і в постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 205/3243/17-ц (провадження № 61-14763св20), від 07 квітня 2021 року у справі № 202/589/18 (провадження № 61-12611св20), від 04 серпня 2021 року у справі № 199/8662/16-ц (провадження № 61-6424св20).

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16; провадження № 12-122гс18).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно)(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, провадження № 12-35гс21).

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник із дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 201/13098/16 (провадження № 61-13470св21).

Згідно частини 1 статті 128 ЦК України право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вже зазначено вище судовими рішеннями у цивільних справах №725/79/23 та №7158684/20 встановлено ту обставину, що ОСОБА_1 набув у власність лінію електропередач (ПЛ-0,4 Кв), яка знаходиться на вулиці П`ятій Приміській в селі Чагор Чернівецького району Чернівецької області після прийняття та оплати робіт з будівництва такої лінії на його замовлення.

З врахуванням встановлених судовими рішеннями у цивільних справах №725/79/23 та №7158684/20 обставин колегія суддів вважає, що лінія електропередач (ПЛ-0,4 Кв), яка знаходиться на вулиці П`ятій Приміській в селі Чагор Чернівецького району Чернівецької області та складається з залізобетонних опор в кількості 14 штук, провода АС-50, металоконструкцій в кількості 14 штук, ізоляторів в кількості 56 штук, хомутів в кількості 14 штук вибула з володіння її власника ОСОБА_1 у володіння АТ «Чернівціобленерго» незаконно, а тому вказане майно підлягає витребуванню на його користь.

Помилковим є аргумент викладений у відзиві на апеляційну скаргу про те, що спірна лінія електропередач була побудована ще у 1997 році, а тому ОСОБА_1 не міг набути право власності на таке майно у 2000 році.

Преюдиційність - у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравши законної сили судовим рішення або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі N 922/643/19).

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі N 902/201/19, постанова Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року N 908/1090/18).

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови:

- обставина встановлена судовим рішенням;

- судове рішення набрало законної сили;

- у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі (постанова Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі N 320/4938/17).

Отже, судовими рішеннями у цивільних справах №725/79/23 та №7158684/20 встановлено ту обставину, що спірна лінія електропередач була побудована у 2000 році, а тому така обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.

Аргументи у відзиві на апеляційну скаргу фактично зводяться до заперечення обставин, які вже були встановлені у цивільних справах №725/79/23 та №7158684/20, а тому суд апеляційної інстанції такі аргументи до уваги не бере.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

На користь ОСОБА_1 з незаконного володіння АТ «Чернівціобленерго» слід витребувати лінію електропередач (ПЛ-0,4 Кв), яка знаходиться на вулиці П`ятій Приміській в селі Чагор Чернівецького району Чернівецької області, прокладена від трансформаторної підстанції №171 до будинку АДРЕСА_1 та складається з залізобетонних опор в кількості 14 штук, провода АС-50, металоконструкцій в кількості 14 штук, ізоляторів в кількості 56 штук, хомутів в кількості 14 штук.

При цьому суд враховує, що позивач просив витребувати лінію електропередач довжиною 740 метрів, однак така довжина лінії електропередач належними доказами не підтверджена.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд приходить до висновку про задоволення позову.

Судовий збір за подання до суду позовної заяви підлягав сплаті в сумі 1688 гривень 46 копійок.

З квитанції від 13 липня 2023 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1073 гривні 60 копійок (а.с.61).

З квитанції від 31 жовтня 2023 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 615 гривень 42 копійки (а.с.120).

Судовий збір за подання до суду апеляційної скарги підлягав сплаті в сумі 2532 гривні 69 копійок.

З квитанції від 28 грудня 2023 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 2026 гривень 83 копійки, тобто в меншому розмірі, ніж передбачено положеннями Закону України «Про судовий збір».

Судовий збір в сумі 505 гривень 86 копійок підлягає стягненню з позивача в дохід держави (2532,69-2026,83=505,86).

З АТ «Чернівціобленерго» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 4221 гривню 15 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України визначено, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону № 5076-VI, згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

У справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В суді першої інстанції правничу допомогу ОСОБА_1 надавав адвокат Решетов В. В., що підтверджується договором про надання правової (правничої допомоги) від 10 липня 2023 року, актом приймання-передачі послуг від 27 листопада 2023 року та ордером серії СЕ №1068519 від 31 серпня 2023 року.

Пунктом 2.1 договору надання правової (правничої допомоги) від 10 липня 2023 року встановлено, що сума гонорару є фіксованою, становить 25 000 гривень і сплачується за представництво інтересів клієнта у справі у суді першої інстанції.

Згідно з актом приймання-передачі послуг від 27 листопада 2023 року вбачається, що адвокат Решетов В. В. надав наступні послуги: усна консультація клієнта, підготовка та подання до суду позовної заяви, участь у трьох судових засіданнях.

АТ «Чернівціобленерго» заперечувало проти задоволення заяви ОСОБА_1 про відшкодування йому судових витрат, понесених на оплату послуг з надання правничої допомоги в суді першої інстанції.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих послуг адвокатом Решетовим В. В., оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що заявлена ОСОБА_1 сума судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги, в розмірі 25 000 гривень є надмірною та неспівмірною із складністю справи та виконаною адвокатом роботою, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаною роботою.

Також колегія суддів враховує, що правовідносинам, які склалися між сторонами, надавалася оцінка у цивільних справах №725/79/23 та №7158684/20, що виключає складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі та великий обсяг виконаних адвокатом робіт.

Колегія суддів вважає, що розмір правничої допомоги, яка підлягає стягненню з АТ «Чернівціобленерго» на користь ОСОБА_1 необхідно зменшити до 12 000 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 листопада 2023 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Чернівціобленерго» про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати на користь ОСОБА_1 з незаконного володіння Акціонерного товариства «Чернівціобленерго» лінію електропередач (ПЛ-0,4 Кв), яка знаходиться на вулиці П`ятій Приміській в селі Чагор Чернівецького району Чернівецької області, прокладена від трансформаторної підстанції №171 до будинку АДРЕСА_1 та складається з залізобетонних опор в кількості 14 штук, провода АС-50, металоконструкцій в кількості 14 штук, ізоляторів в кількості 56 штук, хомутів в кількості 14 штук.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 505 (п`ятсот п`ять) гривень 86 копійок за подання до суду апеляційної скарги в дохід держави.

Стягнути з Акціонерного товариства «Чернівціобленерго» на користь ОСОБА_1 4221 (чотири тисячі двісті двадцять одну) гривню 15 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги та 12 000 (дванадцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання правничої допомоги в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 лютого 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді Мирослава КУЛЯНДА

Наталія ПОЛОВІНКІНА