Справа № 466/8464/23
Провадження № 2/466/447/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2024 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Хомляк О.П.

справа №466/8464/23

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа Львівська міська рада про зняття арешту з майна

в с т а н о в и в:

10.08.2023 року адвокат Почкіна О.М. звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа Львівська міська рада про зняття арешту з майна, в якій просить суд ухвалити рішення, яким скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладений постановою 558/М від 28.08.2000 ВДВС Шевченківського районного управління юстиції м. Львова, реєстраційний номер обтяження 4342108, основним квартиронаймачем якої є ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 відноситься до державного житлового фонду. Позивач є основним та єдиним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією розпорядження №60 від 16.02.2023 «Про зміну договору найму житлового приміщення та визнання наймачем ОСОБА_1 ».

В порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач звернувся до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Однак, відповідно до листа №2903-вих-81091 від 04.07.2023, отримав відмову в зв`язку з тим, що відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 від 11.01.2007р накладено арешт.

Відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №337339594 від 28.06.2023 та №342287154 від 10.08.2023 арешт на квартиру накладений як на власність ОСОБА_2 , хоч обумовлена вище квартира не є та не була її власністю.

Відтак арешт на квартиру було накладено неправомірно, що створило перешкоди для реалізації позивачем права на її приватизацію.

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 07.12.2020 ОСОБА_2 померла.

На заяву позивача відповідач листом №В-3/51017 від 13.07.2023 повідомив, що за даними АСВП на виконанні у Відділі не виявлено виконавчих проваджень, де б боржником є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . АСВП містить дані щодо виконавчих проваджень із 2007 по 2023 рр. Термін зберігання виконавчих проваджень становить 1 та 3 роки з дати завершення останнього. Відповідно неможливо встановити, на підставі якого саме виконавчого документа було накладено арешт на майно боржника та з яких саме підстав виконавче провадження було завершено.

Таким чином неправомірне накладення державним виконавцем арешту на квартиру порушує права позивача щодо її приватизації, здійснення права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі.

З врахуванням вищевикладеного, позивач вимушений звернутися до суду та просить позов задовольнити.

Позивач в судове засідання, яке призначено на 21.02.2024 року не з`явився, однак представник позивача, адвокат Почкіна О.М. подала до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Представник відповідача в судове засідання, яке призначено на 21.02.2024 року не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу у його відсутності.

Представник третьої особи надіслав заяву про розгляд справи без їх участі.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

На примусовому виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) перебувало виконавче провадження, в ході якого 28.08.2000 ВДВС Шевченківського районного управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 .

Так, в порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач звернувся до Комунальної установи «Львівський міський центр приватизації державного житлового фонду» про приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Однак, відповідно до листа №2903-вих-81091 від 04.07.2023, отримав відмову в зв`язку з тим, що відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1 від 11.01.2007р. накладено арешт.

Відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №337339594 від 28.06.2023 та №342287154 від 10.08.2023, арешт на квартиру накладений як на власність ОСОБА_2 .

Згідно розпорядження Шевченківської районної адміністрації ЛМР №60 від 16.02.2023, визнано основним квартиронаймачем ОСОБА_1 , який зареєстрований в квартирі з 26.07.2001, відповідно змінено договір найму житлового приміщення на квартиру АДРЕСА_1 . Попередній основний квартиронаймач ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та знята з реєстрації.

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 07.12.2020 ОСОБА_2 померла.

З відповіді Шевченківського ВДВС у м. Львові №В-3/51017 від 13.07.2023 вбачається, що за даними АСВП на виконанні у Відділі не виявлено виконавчих проваджень, де б боржником є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . АСВП містить дані щодо виконавчих проваджень із 2007 по 2023 рр. Термін зберігання виконавчих проваджень становить 1та 3 роки з дати завершення останнього.

Отже, на сьогоднішній день позивач не має змоги вільно розпоряджатися майном, через наявність арешту на квартиру.

З огляду на заявлені вимоги, встановлені в ході розгляду справи факти та обставини, що підтверджують дані вимоги та доводять порушення прав позивача з вільного розпорядження майном як наймачем, суд прийшов до наступних висновків.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові може звернутися до суду з позовом про зняття арешту.

Тобто в даному випадку існує правова невизначеність щодо долі нерухомого майна, на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження, та який залишає свою дію після завершення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу та можливості відновлення розпорядження цим майном його власником у разі відсутності претензій стягувача до боржника.

Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття арешту з майна боржника, де в ч. 5 вказано, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Так законодавець пов`язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке було накладено арешт.

Відтак, оскільки наявність арешту на квартиру АДРЕСА_1 , порушує права позивача ОСОБА_1 як наймача квартири щодо володіння, користування та розпорядження майном на власний розсуд, а тому позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,247, 263,265,267, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Скасувати арешт, накладений постановою 558/М від 28.08.2000 ВДВС Шевченківського районного управління юстиції м. Львова на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 4342108, основним квартиронаймачем якої є ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Львівського апеляційного суду з дня його проголошення.

Текст рішення складено та підписано 21.02.2024 року.

Суддя О. І. Ковальчук