П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року м. Київ

Справа №755/3068/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/5332/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Виниченко Л.М. 06 квітня 2023 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення збитків,

В С Т А Н О В И В

У січні 2021 року представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25 жовтня 2011 року в сумі 36000,07 грн та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку із чим було підписано заяву № б/н від 25 жовтня 2011 року. При підписані анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50000,00 грн, що підтверджувалось довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

Позивач зазначав, що банк свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі, надавши можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 20 січня 2021 року становила 36000,07 грн, що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Відповідач ОСОБА_1 у квітні 2021 року подав зустрічний позов, в якому просив стягнути з позивача за первісним позовом та відповідача та зустрічним позовом збитки у розмірі 44907, 30 грн та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 грн.

Зустрічний позов обґрунтував тим, що надана АТ КБ «ПриватБанк» копія анкети-заяви від 25 жовтня 2011 року була підписана іншою особою, а не ОСОБА_1 , що видно навіть не спеціалісту, якщо порівняти зразок підпису на копії його паспорту. На бланку анкети-заяви від 25 жовтня 2011 року не міститься відомостей відносно якої платіжної банківської картки відповідач міг би приєднатися до Умов та правил надання банківських послуг, тільки визначено назву банківської послуги, а саме «платіжна картка кредитка «Універсальна». В анкеті-заяві відсутній будь який номер картки, строк дії картки та тип картки, а саме кредитної або дебетової картки, також взагалі не визначена валюта та сума кредитного ліміту, при цьому банк у позовній заяві стверджує, що відповідачу було надано суму кредиту у розмірі 50000 грн. Поряд з цим анкета-заява не містила відомостей про базову проценту ставку по кредитному ліміту, строку дії кредитного ліміту та строку дії платіжної картки, що вказує на відсутність у сторін домовленості з таких питань. Тому надана банком копія анкети-заяви від 25 жовтня 2010 року є неналежним доказом укладення кредитного договору. Надані банком Витяг з Правил та Умов надання банківських послуг та Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт не підписані позичальником. До спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.

Зазначено, що аналіз наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку свідчить про те, що банк регулярно проводив списання відсотків за використання кредитного ліміту, штрафу за прострочення за кредитом та пені за прострочку шляхом збільшення заборгованості за тілом кредиту - графа «Залишок після операції» виписки по рахунку. Отже, банком безпідставно включено до тіла кредиту 58930,85 грн, списаних відсотків за користування кредитного ліміту за період з 28 лютого 2014 року по 01 листопада 2020 року. Після 01 листопада 2020 року банк припинив безпідставне списання відсотків за використання кредитного ліміту.

Вказано, що АТ КБ «ПриватБанк» в період з 04 березня 2019 по 19 березня 2021 року здійснював безпідставне автоматичне погашення заборгованості з інших рахунків, відкритих відповідачем в АТ КБ «ПриватБанк». Загалом було списано 21976,52 грн. Належними та допустимими доказами банк не підтвердив підстави нарахування відсотків від суми неповернутого в строк кредиту, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 86,4% та підстави нарахування пені. Списані відсотки за користування кредитного ліміту за період з 28 лютого 2014 року по 01 листопада 2020 року у розмірі 58930,85 грн підлягають зарахуванню в рахунок заборгованості за тілом кредиту.

Позивач за зустрічним позовом зазначав, що він не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк», а наявна переплата в розмірі 22930,78 грн та з урахуванням безпідставного списання коштів з інших його рахунків за період з 04 березня 2019 року по 19 березня 2021 року у розмірі 21976,52 грн, йому було завдано шкоду на загальну суму 44907,30 грн.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 було подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої він просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» шкоду у розмірі 33645, 29 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 18000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 квітня 2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення збитків - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 27853, 06 грн.

В іншій частині зустрічного позову - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 21491,76 грн, а всього 22399,76 грн.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за первісним позовом не було надано суду та експерту для проведення експертизи оригінал анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Також АТ КБ «ПриватБанк» не було надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин укладення з ОСОБА_1 кредитного договору від 25 жовтня 2011 року, у тому числі встановлення за ним кредитного ліміту і його розміру, відкриття банківського рахунку та видачу кредитної карти, а тому суд визнав вказаний кредитний договір неукладеним.

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що з позивача за зустрічним позовом було безпідставно відраховано кошти у зв`язку із не укладенням кредитного договору від 25 жовтня 2011 року на суму 27853,00 грн, які підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом.

Не погодилось із вищезазначеним судовим рішенням АТ КБ «ПриватБанк», представником Банку подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи. Представник зазначає, що 04 жовтня 2022 року експертом КНДІСЕ було подано клопотання про надання додаткових документів, а саме копії анкети-заяви, яка є об`єктом дослідження. Позивачем за первісним позовом було надано зазначені матеріали, тим самим виконано в повному обсязі вимоги експерта, з урахуванням ухвали про призначення експертизи. Акцентує увагу, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що на адресу суду матеріали справи було повернуто без виконання ухвали суду про призначення судової почеркознавчої експертизи з посиланням на не проведення оплати експертизи. Тобто, судова почеркознавча експертиза не була проведена через бездіяльність ОСОБА_1 ..

Також вказує на те, що суд не надав належної оцінки поданим АТ КБ «ПриватБанк» запереченням на заяву про зменшення позовних вимог за зустрічним позовом, оскільки 29 грудня 2017 року ОСОБА_1 був підписаний паспорт споживчого кредитування, що є частиною договору про надання банківських послуг. Також ОСОБА_1 було неправильно трактовано призначення платежу: «Списання відсотків за користування кредитного ліміту», адже фактично дана сума лише нараховувалась у заборгованість, у зв`язку з чим сума з мінусом в колонці «Залишок після операції» зростала. Тому кошти, які ОСОБА_1 вимагав стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» були лише нараховані банком, а не сплачені позивачем за зустрічним позовом. Судом першої інстанції не були з`ясовані дані обставини, а рішення в цій частині було ухвалено на підставі припущень, які в силу ст.76-81 ЦПК України не можуть бути належними та допустимим доказами.

Зазначає, що питання щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу було розглянуте та вирішене без врахування правових позицій Великої Палати Верховного Суду. Вказує, що суд не надав оцінки тому факту, що той обсяг проведеної роботи адвокатом, а саме кількість судових засідань, їх тривалість, складність справи, складення процесуальних документів, які наявні в матеріалах справи не вартують тих грошових коштів, що було задоволено оскаржуваним рішенням суду.

Також позивачем за зустрічним позовом не було дотримано процесуального порядку подання доказів, передбаченого ч. 9 ст. 83 ЦПК України, а тому суд першої інстанції безпідставно взяв їх до уваги.

Вказує, що процесуальним обов`язком суду було дослідження поданого доказу, зокрема розрахунку, виписки, копії Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 25 жовтня 2011 року, підписаний ОСОБА_1 паспорт споживчого кредитування, перевірити його, оцінити, а у випадку незгоди з ним - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

Враховуючи викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову про стягнення збитків - відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що судова почеркознавча експертиза не була проведена у зв`язку з не наданням оригіналу досліджуваного документу, а саме анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 25 жовтня 2011 року. Прийняття ухвали суду першої інстанції від 05 липня 2022 року відбулося із зазначенням/обґрунтуванням підстав та обставин, за яких поставлено під сумнів відповідність поданої копії Анкети-заяви від 25 жовтня 2011 року оригіналу і за відсутності будь-яких заперечень з боку представника банку.

Зазначає, що ні в апеляційній скарзі, ні в первісному позові банком не було наведено жодного обґрунтування, яким чином паспорт споживчого кредиту від 29 грудня 2017 року є частиною кредитного договору або договору про надання банківських послуг від 25 жовтня 2011 року чи від 02 листопада 2012 року. Вказує, що судом першої інстанції в повній мірі були з`ясовані всі обставини справи, всебічно досліджені докази, надані сторонами, надано належну їм оцінку, а формування позиції суду першої інстанції при ухваленні рішення в цій справі виключає будь-які припущення. Відносно стягнення судових витрат, зазначає, що позивач за первісним позовом, наводячи практику Верховного Суду щодо витрат на правову допомогу, ніяким чином не вказує, в чому саме полягає неврахування судом першої інстанції правових висновків, викладених в вищезазначених постановах Верховного Суду, а просто вибірково цитує текст наведених постанов на свій власний розсуд.

На підставі викладеного, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповіді на відзив представник банку зазначає, що на вимогу експерта позивачем було надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку і саме копія Анкети-заяви була об`єктом дослідження експерта.

Разом з клопотанням експерта про надання додаткових матеріалів було надано Рахунок №2097 від 04 жовтня 2022 року, який мав бути оплачений ОСОБА_1 , однак оплата виконана не була і 19 грудня 2022 року листом КНДІСЕ було повернуто матеріали справи без виконання експертизи, в якому вказано, що станом на 19 грудня 2022 року в бухгалтерії КНДІСЕ відсутні відомості щодо оплати вартості судової почеркознавчої експертизи. Тобто, АТ КБ «ПриватБанк» виконав всі умови експерта. На підставі викладеного, просить задовольнити апеляційну скаргу.

У запереченнях (на відповідь на відзив) зазначені ті самі доводи що і у відзиві.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що на підтвердження вимог первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» було надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 від 25 жовтня 2011 року, у змісті якої зазначено, що ОСОБА_1 згоден з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з тарифами банку /т. 1 а.с. 21/.

До позовної заяви позивачем за первісним позовом також було долучено:

§ розрахунок заборгованості та виписку порахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 , з яких вбачаються обставини використання відповідачем платіжної карти, списання процентів за користування кредитом, баланс по карті станом на січень 2021 року - заборгованість 36000 грн /т.1 а.с.4-18, 59-95/.

§ копію паспорту НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1 а.с.50-51/;

§ паспорт споживчого кредитування підписаний ОСОБА_1 29 грудня 2017 року /т.1 а.с.22-23/;

§ Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» /т.1 а.с.24/;

§ Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 /т.1 а.с.25-49/;

§ Відомості з Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України щодо ПАТ КБ «ПриватБанк», копія банківської ліценції та Витяг зі статуту позивача /т.1 а.с.53-57/.

До відзиву на первісну позовну заяву, у додатках до зустрічного позову та інших письмових запереченнях стороною відповідача долучено: розрахунок автоматичного погашення заборгованості з інших рахунків відповідача відкритих у позивача, розрахунок безпідставно списаних відсотків, складених відповідачем та виписку з рахунків відповідача, зроблену з електронного ресурсу Банку /т.1 а.с.118-158,201,202, 236-250 т.2 а.с.1-83, 183-222 т.3 а.с.165-174/.

На підставі цих даних відповідач у зустрічному позові, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, ОСОБА_1 заперечував факт укладення ним 25 жовтня 2011 року кредитного договору та отримання коштів за цим договором /т.1 а.с.191-197,228-235 т.2 а.с.178-180/.

Ухвалою суду першої інстанції від 01 липня 2021 року було витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» оригінал Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 від 25 жовтня 2011 року /т.2 а.с.112/.

В листі від 07 жовтня 2021 року № 2724757-ВБ АТ КБ «ПриватБанк» повідомив суд першої інстанції, що надати оригінал кредитного договору не вбачається можливим, оскільки в архівах банку не виявлені /т.2 а.с.138,143/.

Ухвалою суду першої інстанції від 05 липня 2022 року було витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» оригінал Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 від 25 жовтня 2011 року /т.3 а.с.13-14/

В письмових поясненнях поданих в судовому засіданні 17 серпня 2022 року представник АТ КБ «ПриватБанк» повідомив суд першої інстанції, що надати оригінал Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 від 25 жовтня 2011 року не вбачається можливим, оскільки станом на 16 серпня 2022 року у зв`язку з війною на території України встановити місце знаходження оригіналу документу не вбачається за можливе /т.3 а.с.53/. Разом з цим, стороною позивача надано розрахунок заборгованості відповідача здійснений позивачем за період з 02 квітня 2018 року по 20 січня 2021 року /т.3 а.с.54-61/.

В подальшому стороною позивача надано розрахунок заборгованості відповідача здійснений позивачем за період з 25 січня 2011 року по 20 січня 2021 року /т.3 а.с.180-214/.

Матеріали справи містять копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 від 29 грудня 2017 року та від 06 серпня 2021 року та фото чоловіка з банківськими картами /т.2 а.с.155-162,169-176/.

За клопотанням відповідача - позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ухвалою суду першої інстанції від 17 серпня 2022 року було призначено проведення судової почеркознавчої експертизи для з'ясування питань чи виконано підпис ОСОБА_1 на копії Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 25 жовтня 2011 року та написання дати «25 10 2011» у рядку «Клієнт» в копії Анкети-заяви ОСОБА_1 чи іншою особою /т. 3 а.с.75-78/.

В листі від 04 жовтня 2022 року експерт Київського науково-дослідного інституту судових експертиз заявив клопотання про надання оригіналу Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 25 жовтня 2011 року та вільні зразки цифрового почерку ОСОБА_1 , в тому числі наближені по часу до досліджуваного документа (2010-2011 роки) /т.3 а.с.85/.

Стороною позивача до додаткових пояснень на клопотання експерта від 24 листопада 2022 року було долучено кольорову копію та скан-копію на диску Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 від 29 грудня 2017 року /т.3 а.с.133-136/.

Листом від 19 грудня 2022 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз на адресу суду було повернуто матеріали справи без виконання ухвали суду про призначення судової почеркознавчої експертизи з посиланням на не проведення оплати експертизи /т. 3 а.с.90/.

30 квітня 2021 представник АТ КБ «ПриватБанк» подала суду заяву з проханням застосувати позовну давність до вимог за зустрічним позовом та відмовити у зустрічному позові, посилаючись на те, що про укладення кредитного договору ОСОБА_1 дізнався у день його укладення 25 жовтня 2011 року та до певного часу виконував свої зобов'язання належним чином, що свідчить по згоду позичальника з умовами кредитування /т. 1 а.с.214-215/.

07 лютого 2023 року стороною відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій вказується на те, що заборгованість з 02 листопада 2012 року по 21 січня 2021 року розраховувалась з урахуванням сум поза межами строку позовної давності /т.3 а.с.144-145/.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ст. 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору є розмір кредиту, порядок його повернення, розмір та порядок сплати процентів за користування кредитом.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частинами 1, 3 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно частини 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17 вказано на те, що позивач, який просив стягнути борг, проценти за користування кредитом та штрафи, однак належних, допустимих та достатніх доказів досягнення згоди з відповідачем у належній формі з цих питань не наддав. Разом з цим, саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція).

З наведених обставин справи вбачається, що позивач за первісним позовом в якості підстави для стягнення заборгованості вказував на укладений між сторонами договір про надання банківських послуг, в тому числі і послуг кредитування, у формі договору приєднання, та посилався на Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 25 жовтня 2011 року підписану ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 заперечував факт укладення ним 25 жовтня 2011 року кредитного договору з АТ КБ «ПриватБанк» та отримання за цим договором кредитних коштів, посилаючись на те, що анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку він не підписував.

Судом першої інстанції були вжиті заходи щодо витребування оригіналу Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 від 25 жовтня 2011 року та щодо призначення судово-почеркознавчої експертизи, клопотання про надання оригіналу досліджуваного документу подавалось і експертною установою.

Стороною позивача за первісним позовом двічі надано відповідь про те, встановити місцезнаходження оригіналу документу - анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 25 жовтня 2011 поданої ОСОБА_1 не вбачається за можливе.

Нормативно-правовими актами визначено, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

А отже доводи апеляційної скарги про те, що експертом КНДІСЕ було подано клопотання про надання додаткових документів, а саме копії анкети-заяви, яка є об`єктом дослідження і ця вимога була виконана стороною позивача слід визнати безпідставними.

Враховуючи визначені законодавчі положення щодо обов`язкової письмової форми кредитного договору, а також обов`язок позивача довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, при наявності заперечень сторони відповідача, слід погодити з висновком суду першої інстанції про те, що копія Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ОСОБА_1 від 25 жовтня 2011 року не може бути прийнята до уваги суду як належний і допустимий доказ на підтвердження укладення між сторонами 25 жовтня 2011 року кредитного договору.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст.1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин укладення з ОСОБА_1 кредитного договору саме 25 жовтня 2011 року, у тому числі встановлення за ним кредитного ліміту і його розміру, відкриття банківського рахунку та видачу кредитної картки.

Крім того, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідно поданих АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості, довідки про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної картки та довідок про видачу кредитних карток убачається, що ОСОБА_1 початковий кредитний ліміт був встановлений 02 листопада 2012 року у розмірі 8000,00 грн, ця ж дата є початком проведення банківських операцій за рахунком та видачі картки і у виписці по рахунку міститься посилання на угоду від 02 листопада 2012 року.

Суд враховує, що на ім`я ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» було відкрито рахунок та видано платіжні картки, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по банківським рахунках та даними про підписання ним заяв в 2017 та 2021 роках. Однак у межах даної справи позивачем було заявлено саме про стягнення кредитної заборгованості, що виникла на підставі договору укладеного 25 жовтня 2011 року, наявність якого не доведена. Також позивачем розрахована заборгованість починаючи з 2012 року, що свідчить про її нарахування на підставі договору укладеного, як стверджує позивач 25 жовтня 2011 року. Але наявність укладених в подальшому договорів (в 2017 та 2021 роках), без здійснення посилання на зміни умов попередніх, не може свідчити про погодження з умовами договору, наявність якого не підтверджена. Тому доводи апеляційної скарги про узгодження в подальшому умов надання банківських послуг не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог первісного позову, відсутні і підстави для розгляду заяви відповідача щодо застосування строку позовної давності, наслідки пропуску якої у вигляді відмови у задоволенні позову застосовуються як самостійна підстава.

Розглядуючи вимоги зустрічного позову, судом враховано, що у межах заявлених вимог за зустрічним позовом суд вирішує спір за період часу з 02 квітня 2018 року по 19 березня 2021 року.

Відповідно виписки АТ КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку ОСОБА_1 за вказаний період вніс кошти на рахунок, включаючи третіх осіб, у загальному розмірі 524855,48 грн, шляхом безготівкових переказів коштів на рахунок та поповнення готівкою в терміналах. Разом з тим, було знято/витрачено коштів на загальну суму 497002,42 грн. Отже, різниця невикористаних коштів складає 27853,06 грн. При цьому банком з рахунку ОСОБА_1 проводилось списання коштів на погашення обов`язкового платежу і простроченої заборгованості та станом на дату 19 березня 2021 року нараховано борг у розмірі 30040,14 грн.

Позивач в доводах апеляційної скарги стверджує, що ОСОБА_1 було неправильно трактовано призначення платежу: «Списання відсотків за користування кредитного ліміту», адже фактично дана сума лише нараховувалась у заборгованість, у зв`язку з чим сума з мінусом в колонці «Залишок після операції» зростала. Тобто тим самим сторона позивача фактично визнає обставини списання відсотків за користування кредитом, обставини укладення якого не доведені, та зростання у зв`язку з цим загальної заборгованості.

Але таке відрахування коштів, без наявності укладеного сторонами кредитного договору від 25 жовтня 2011 року та недоведеністю первісних позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції вірно вважав безпідставним. А отже висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення вимог зустрічного позову, а саме про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , як збитків, безпідставно перерахованих грошових коштів в рахунок погашення кредиту у розмірі 27853,06 грн відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства

Вирішуючи питання судових витрат суд має керуватись наступними положеннями процесуального законодавства.

Нормою статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно частини 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 8 ст. 141 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 виклала правовий висновок про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18.

У Постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 761/15232/18 вказано на те, що визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У поданому відзиві на первісний позов та у поданому зустрічному позові ОСОБА_1 зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс та очікує понести на професійну правничу допомогу в зв`язку з розглядом справи у розмірі 18000 грн /т. 1 а.с.108-115, 228-235/.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачем/позивачем за зустрічним позовом подано копії:

§ Договору № 18/03-1 про надання правничої (правової) допомоги від 18 березня 2021 року укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Лозою Д.І. /т. 3 а.с. 222-225/,

§ Додаткової угоди № 1 від 18 березня 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 18/03-1 від 18 березня 2021 року (далі - додаткова угода № 1, т. 3 а.с. 226, 227),

§ Угоди від 20 березня 2023 року про внесення змін до Додаткової угоди № 1 від 18 березня 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 18/03-1 від 18 березня 2021 року (далі - угода про внесення змін, т. 3 а.с. 228),

§ свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 2881 (т. 3 а.с. 229),

§ ордеру серії КВ № 36637 від 18 березня 2021 року на представництво адвокатом Лоза Д.І. інтересів ОСОБА_1 у Дніпровському районному суді м. Києва, Київському апеляційному суді та Верховному Суді (т. 3 а.с. 230),

§ рахунку-фактури № 15-07/1-21 від 15 липня 2021 року на суму 18000 грн (т. 3 а.с. 231),

§ виписки АТ «Універсал Банк» про оплату 16 липня 2021 року ОСОБА_1 за послуги адвоката Лоза Д.І. у розмірі 18000 грн (т. 3 а.с. 232),

§ рахунку-фактури № 20-03/1-23 від 20 березня 2023 року на суму 8800,00 грн (т. 3 а.с. 233),

§ виписки АТ «Універсал Банк» про оплату 20 березня 2023 року ОСОБА_1 за послуги адвоката Лоза Д.І. у розмірі 8800,00 грн (т. 3 а.с.234),

§ детального опису робіт від 20 березня 2023 року за додатковою угодою № 1 від 18 березня 2021 року до договору про надання правничої (правової) допомоги № 18/03-1 від 18 березня 2021 року (далі - опис робіт, т. 3 а.с. 235),

§ акту приймання-передачі наданої правничої (правової) послуги від 20 березня 2023 року до додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 18/03-1 від 18 березня 2021 року (далі - акт приймання-передачі наданої правової допомоги, т. 3 а.с. 236, 237).

Відповідно пунктів 1-3 додаткової угоди № 1 від 18 березня 2021 року, дана додаткова угода визначає порядок оплати послуг (гонорару) адвоката за надання правничої (правової) допомоги при вирішенні цивільної справи за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Сторони погодили, що адвокат здійснює надання правової (правничої) допомоги в об`ємі необхідному для відновлення прав та законних інтересів клієнта при вирішенні цивільної справи в Дніпровському районному суді м. Києва, включаючи але не обмежуючись: вивчення документів наданих клієнтом, відповідних нормативних актів; пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах; визначення правової позиції та судових перспектив вирішення питання клієнта; складання та подання до суду відзиву на позов; складання та подання до суду зустрічної позовної заяви. Сторони погодили, що клієнт сплачує адвокату вартість послуг з надання правової (правничої) допомоги за цією додатковою угодою в розмірі 18000,00 грн.

Угодою про внесення змін від 20 березня 2023 року пункт 3 додаткової угоди №1 від 18 березня 2021 року сторони погодили, що клієнт сплачує адвокату вартість послуг з надання правової (правничої) допомоги за цією додатковою угодою в розмірі 26800,00 грн.

Відповідно опису робіт від 20 березня 2023 року, адвокат Лоза Д.І. на виконання умов додаткової угоди надав наступні послуги: 1). зустріч з клієнтом, вивчення документів - з витрачанням часу 0,5 год.; 2). пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, визначення правової позиції та судових перспектив вирішення питання клієнта - 3 год.; 3). складання відзиву на позовну заяву - 3 год.; 4). складання заперечень на відповідь на відзив - 1 год.; 5). складання зустрічної позовної заяви - 5 год.; 6). складання відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву - 1 год.; 7). складання заяви про зменшення позовних вимог - 1 год.; 8). складання клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та витребування оригіналів документів у позивача - 05, год.; 9). складання заперечень на розрахунок заборгованості по клієнту за період з 02 квітня 2018 року по 20 січня 2021 року з урахуванням ст. 1048 ЦК України та контррозрахунку різниці між витратами по картці та внесеними коштами на рахунок по клієнту за період з 29 січня 2018 року по 29 січня 2021 року - 2 год.; 10). складання заяви про визнання доказу недопустимим - 0,5 год.; Всього - 16 год.

ОСОБА_1 сплатив адвокату Лозі Д.І. за надання правничої допомоги загальну суму 26800 грн.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» подав заперечення на заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з проханням відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на те, що складання заяви про зменшення позовних вимог, яка була подана як уточнююча після подання АТ КБ «ПриватБанк» заяви про застосування строку позовної давності, свідчить про неповну підготовку до складання позову і фактично є виправленням помилок, допущених при складанні зустрічної позовної заяви, до того ж така заява була подана і підписана особисто ОСОБА_1 . Також в матеріалах справи відсутні заперечення на розрахунок заборгованості по клієнту з урахуванням ст. 1048 ЦК України та заява про визнання доказу недопустимим. Заяви з процесуальних питань були подані та підписані ОСОБА_1 особисто, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що такі документи були складені адвокатом Лозою Д.І. Справа є незначної складності та заявлена сума витрат правничої допомоги майже дорівнює сумі вимог ОСОБА_1 .. Поданий останнім Договір № 18/03-1 про надання правничої (правової) допомоги від 18 березня 2021 року ніяким чином не ідентифікує надання правової допомоги саме у справі № 755/3068/21, а отже будь які виплати, які були здійснені по даному договору не можуть бути доказом понесених судових витрат саме у даній справі.

Судом першої інстанції прийнято до уваги посилання представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що в матеріалах справи відсутня заява з назвою «заява про визнання доказу недопустимим» та здійснено відрахування вартості за складання заяви про визнання доказу недопустимим у розмірі 837,50 грн (0,5 годин) відповідно по пункту 10 опису робіт. При цьому судом враховано, що виходячи з опису робіт, загального обсягу витраченого адвокатом часу при наданні послуг 16 год. та фіксованого розміру гонорару 26800,00 грн, вартість однієї години послуг адвоката становить 1675,00 грн.

У іншій частині заперечення АТ КБ «ПриватБанк» на заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи наявні решта заяв з процесуальних питань, що включені до переліку детального опису робіт адвоката відповідають обсягу наданих робіт в ході розгляду цієї справи судом першої інстанції. При цьому суд вірно вважав, що подання заяви про зменшення вимог зустрічного позову не є свідченням надання неякісної правої допомоги, як на то посилалась сторона позивача. Також не вказує на відсутність надання допомоги подані за підписом відповідача документи.

Таким чином, судом першої інстанції вірно визначена вартість наданих адвокатом Лозою Д.І. послуг в розмірі 25962,50 грн та врахувавши принцип пропорційності судом вірно визначена сума, що підлягає до стягнення з позивача на користь відповідача в розмірі 21491,76 грн, що становить 82,78%.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні питання судових витрат судом першої інстанції враховані критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також критерій пропорційності до задоволених позовних вимог. А отже і в цій частині доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог первісного позову та наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог зустрічного позову. Вказане, у свою чергу, дає підстави апеляційному суду для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд не переглядає питання розподілу судових витрат і понесені позивачем судові витрати пов`язані з апеляційним переглядом справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук