ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2024 року м. Чернівці

Справа № 727/9701/23

Провадження №22-ц/822/205/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Собчук І.Ю.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Чернівецька обласна прокуратура, Державна казначейська служба України, Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Чернівецької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 грудня 2023 року, головуючий у І-й інстанції Бойко М.Є.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби, Чернівецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

В обґрунтування позову посилався на те, що 02 березня 2013 року щодо нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000599 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 346 КК України; 06 травня 2014 року повідомлено йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 346 КК України; 30 травня 2023 року у кримінальному провадженні №0000599 затверджено обвинувальний акт та скеровано його до Шевченківського районного суду м. Чернівці.

30 січня 2020 року вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 346 КК України, та звільнено від покарання за ч.1 ст. 346 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв?язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 14 січня 2021 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 30 січня 2020 року скасовано та закрито кримінальне провадження у зв?язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливості їх отримати. В подальшому, постановою Верховного Суду від 16 вересня 2021 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, задоволено, ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 14 січня 2021 року скасовано і призначено новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року його апеляційну скаргу задоволено частково, а його захисника - повністю, вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 30 січня 2020 року скасовано та закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.

В касаційному порядку ухвала Чернівецького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року не оскаржувалась.

З огляду на викладене, він незаконно перебував під слідством та судом з 06 травня 2014 року (дата вручення повідомлення про підозру ) по 09 грудня 2021 року (дата набрання законної сили ухвали апеляційного суду), тобто 91 місяць та 3 дні. За цей час зазнав незаконного втручання у своє особисте життя, переніс тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури та суду щодо притягнення його до кримінальної відповідальності. Крім того, проведення досудового розслідування та подальший судовий розгляд став причиною кардинального погіршення його життєвого укладу та психічної рівноваги, він почав погано спати, постійно нервував та не міг зосередитися на простих життєвих речах, був змушений постійно думати про свій захист, про несправедливість та надуманість пред`явленої йому підозри та обвинувачення, про ті страшні наслідки для нього та його сім`ї, які могло спричинити визнання його судом винним у вчиненні кримінального правопорушення.

Інформація про кримінальне правопорушення була широко розповсюджена в інтернет виданнях та соціальних мережах та у зв`язку з її неправдивістю щодо його неадекватності, принижувала честь та гідність, шкодила його діловій репутації як журналіста, що додатково тиснуло на нього, позбавляючи душевного спокою, а незаконне перебування під слідством та судом більше семи років сприяло погіршенню його відносин з колегами, друзями та знайомими, а також зробило неможливим працевлаштування на відповідній роботі, внаслідок чого він був змушений продавати своє рухоме та нерухоме майно, щоб прогодувати сім`ю.

Просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на його користь 10 000 000 (десять мільйонів) грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що перебування під слідством та судом без достатніх на те підстав тривалий час більше 7 років з усією очевидністю свідчить про завдання громадянину моральних втрат, душевних страждань, переживань, порушення його нормальних життєвих зав`язків, тобто заподіяння моральної шкоди.

Позивач не надав допустимих і достатніх доказів того, що стан його здоров`я погіршився внаслідок перебування під слідством і судом.

Під вартою ОСОБА_1 не перебував, запобіжні заходи відносно нього не застосовувалися, тобто він не був обмежений у свободі пересування.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 700 000 грн, суд першої інстанції виходив із засад виваженості, розумності та справедливості, а також глибини і тривалості моральних страждань, тяжкості вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, пов`язаних з перебуванням під слідством і судом понад сім років, що в сукупності безумовно свідчить про наявність душевних хвилювань, порушення, в тому числі звичного способу життя, погіршення життєвих зав`язків та ділової репутації, стосунків з соціальним оточенням, наявність перешкод у реалізації його життєвих планів, зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

На зазначене рішення суду Чернівецька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що порушує інтереси держави, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Збільшення мінімально гарантованого розміру моральної шкоди повинно бути доведено належними доказами, оскільки (окрім наявності в матеріалах справи процесуальних документів у кримінальному провадженні) кожен зазначений у позовній заяві факт потребує окремого доказування, що позивачем зроблено не було.

Позивач при зверненні до суду з позовною заявою стверджував, що зазнав моральної шкоди, оскільки незаконно перебував під слідством та судом, результатом чого стало прийняття судом рішення про стягнення на його користь 700 000 грн.

Водночас, право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Законодавець визначив розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

В позовній заяві та в рішенні суду не мотивовано та не обґрунтовано належними доказами факт застосування зі сторони позивача ОСОБА_1 додаткових зусиль для нормалізації його життєвих зав`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення здоров`я тощо.

Позивачем, окрім висловлювань, що описані в позовній заяві, не підтверджено жодним належним та допустимим доказом глибину і ступінь страждань психологічного характеру, а також жодним чином не підтверджено будь-якими доказами виникнення перепон, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності належних доказів, стягнений на користь позивача розмір моральної шкоди в сумі 700 000 грн є завищеним ніж гарантовано законом у цьому випадку.

Рішенням суду не мотивовано підстави збільшення мінімально гарантованого розміру моральної шкоди, вказане рішення суду не відповідає вимогам розумності, справедливості та завдає необґрунтованих збитків у період дії воєнного стану із значним дефіцитом державного бюджету.

Також на зазначене рішення суду Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим внаслідок порушення норм процесуального права.

Зазначає, що позовні вимоги стосуються Державної казначейської служби України, як окремої юридичної особи, а не проти Держави, яку не було залучено в якості учасника справи.

У Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області відсутні повноваження представляти Державу в суді.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна, як учасник цивільних відносин, тобто вона і є належним відповідачем у цій справі.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 02 березня 2013 року та 09 липня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000599 внесено відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 346 КК України (а.с.13).

Згідно із копією відповідного протоколу ОСОБА_1 06 травня 2014 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 346 КК України ( а.с.15).

30 травня 2014 року у кримінальному провадженні №0000599 від 02 березня 2014 року затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ст. 346 ч.1 КК України ( а.с.16).

З вироку Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 346 КК України, та звільнено від покарання за ч. 1 ст. 346 ККУ на підставі ст. 49 ККУ, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності ( а.с.24).

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 14 січня 2021 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 346 КК України, скасовано та закрито кримінальне провадження у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати ( а.с.39).

Постановою Верховного Суду від 16 вересня 2021 року ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 14 січня 2021 року скасовано та призначено новий розгляд справи у суді апеляційної інстанції ( а.с.47).

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 346 КК України, скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 346 КК України ( а.с.54).

У касаційному порядку ухвала Чернівецького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року не оскаржувалась.

На запит ОСОБА_1 у відповіді Чернівецької міської ради від 14 січня 2019 року зазначено, що заміщення вакантних посад в органах місцевого самоврядування регулюються ЗУ «Про службу в органах місцевого самоврядування»; наявність відкритого кримінального провадженні відносно кандидата на посаду в органи місцевого самоврядування може негативно вплинути на визначення переможця під час відбору конкурсною комісією за рівних умов серед інших конкурсантів ( а.с.79).

З копій договорів купівлі продажу від 28 січня 2015 року та від 17 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу відчужив квартири та транспортний засіб (а.с.а.с.81, 82-83,87-88).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 13 листопада 2023 року за період з 1 кварталу 2014 року по 4 квартал 2021 року відносно ОСОБА_1 , вбачається, що за період 2 та 4 кварталу 2014 року, 1 кварталу 2021 та 2 кварталу (квітень) 2021 року ОСОБА_1 отримав заробітну плату у загальному розмірі 99 187, 60 грн. За період з 2 кварталу 2021 року по 4 квартал 2021 року ОСОБА_1 отримав соціальні виплати з Чернівецького обласного центру зайнятості та Департаменту СП Чернівецької МР у загальному розмірі 58 085, 28 грн ( а.с.187-188).

У матеріалах справи містяться витяги з публікацій у засобах масової інформації, з яких вбачається висвітлення відомостей щодо скоєння позивачем кримінального правопорушення та судового розгляду відповідного кримінального провадження (а.с.73-78).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Колегія суддів враховує, що оцінка моральної шкоди є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено чіткий порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 січня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 346 КК України, скасовано та закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 346 КК України.

За обставинами справи, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року його апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, а його захисника - повністю, вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 30 січня 2020 року скасовано та закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 65, 68 постанови від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14 виснувала, що законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі закриття кримінального провадження здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу. Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу як суд першій інстанції. Саме суд, який закрив кримінальне провадження, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до приписів цивільного процесуального законодавства.

В оцінці доводів касаційної скарги про визначення розміру відшкодування моральної шкоди Верховний Суд врахував, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні зазначеного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи; водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Подібний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, максимальної межі розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17).

Під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (постанова Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 199/6713/14-ц).

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/17164/16).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 751/4400/21).

Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, суд першої інстанції, застосувавши правило частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визначив суму відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімальний розмір такого відшкодування.

Визначаючи розмір відшкодування завданої позивачу шкоди, суд керувався принципами розумності, справедливості та співмірності, забезпечивши позивачеві відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі, який є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, тривалість перебування його під судом і слідством (91 місяць і 3 дні), ймовірну глибину душевних страждань ОСОБА_1 , а також засади розумності, виваженості та справедливості, є підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до 700 000 грн, що є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

Отже, суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого переконання, що розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві, є більшим ніж гарантований державою.

Щодо належного складу учасників справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 прийшла до висновку, що у справах про стягнення коштів з Державного бюджету України у резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №199/6713/14-ц.

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду здійснюється безпосередньо з Державного бюджету України.

Залучення ГУНП в Чернівецькій області в якості відповідача у цій справі обумовлено незаконним притягненням до кримінальної відповідальності як органом дізнання, попереднього (досудового) слідства, що допустив порушення прав позивача і здійснюючи процесуальну дієздатність мало можливість спростувати доводи позивача.

Крім того, доводи ГУ ППУ в Чернівецькій області на відсутність повноважень представляти в суді державу Україну, оскільки такі повноваження ЗУ «Про Національну поліцію» не делегуються, є безпідставними. Так, згідно з ч.1 ст.13 ЗУ «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частин 1-3 ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції. Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області.

Саме цей орган через структурні підрозділи був наділений повноваженнями на здійснення дізнання, досудового слідства в кримінальному провадженні, в рамках якого було закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 346 КК України.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України у межах відповідних призначень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Чернівецької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк