ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6953/19Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/817/232/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

сторін:

представника апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/6953/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року (ухвалене суддею Герчаківською О.Я, повний текст якого складено 21 листопада 2023 року) в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог позивач покликався на те, що 15 жовтня 2018 року він надав ОСОБА_6 позику в розмірі 10000 дол. США з умовою їх повернення до 31 грудня 2018 року. Відповідач свої зобов`язання з приводу повернення позиченої ним грошової суми, вказаної в борговій розписці, у зазначені строки не виконав.

У зв`язку з наведеним просив суд стягнути з ОСОБА_6 на свою користь грошові кошти у сумі 10000 дол. США.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики, згідно розписки від 15 жовтня 2018 року, в розмірі 10000 дол. США та судовий збір в розмірі 2698 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2023 року заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення у даній справі задоволено. Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року скасовано, а справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_5 адвокат Бачинська Н.О. подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставі заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року у справі № 607/6953/19 було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження, про яке відповідачу було відомо та в межах якого він в жовтні 2022 року надавав пояснення, однак із заявою про перегляд судового рішення звернувся лише 24 липня 2023 року, що на думку апелянта є порушенням не лише процесуального законодавства, а й базових принципів, закріплених в практиці Європейського Суду.

Звертає увагу на те, що 15 жовтня 2018 року ОСОБА_5 було надано ОСОБА_6 позику, а саме грошові кошти в розмірі 10000 дол. США, з умовою повернення даної суми до 31 грудня 2018 року.

Зокрема, зі змісту вказаної розписки вбачаються істотні умови договору, а саме: зазначення місця проживання та паспортних даних ОСОБА_6 , підтвердження факту повернення боргу ОСОБА_5 в розмірі 10000 дол. США, що, на думку апелянта, свідчить про отримання та реальну передачу грошових коштів позикодавцем позичальнику, а також строки виконання зобов`язання стосовно повернення позичених грошових коштів.

Зазначає, що боргова розписка від 15 жовтня 2018 року є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань і свідчить про існування між сторонами укладеного саме договору позики та є доказом не лише факту укладеного договору, а й факту передачі грошової суми відповідачу.

Крім того, ОСОБА_6 дійсно перебував в трудових відносинах з позивачем, і після порушення відповідачем ПДР України, що призвело до ДТП, ці відносини були припиненими, однак вони не стосуються позикових зобов`язань, які виникли між сторонами, оскільки окрім трудових між сторонами по справі існували і довірливі відносини.

У зв`язку з наведеним просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

10 січня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника ОСОБА_6 адвоката Сивака Т.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що зміст розписки, складеної ОСОБА_6 15 жовтня 2018 року, не містить відомостей про передачу ОСОБА_5 грошових коштів та отримання ОСОБА_6 цих грошових коштів, а відтак не підтверджує факту укладення між сторонами договору позики та існування між сторонами правовідносин за договором позики.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_6 не заперечує факту складання ним розписки від 15 жовтня 2018 року, однак наголошує, що дана розписка була складена ним, як гарантія відшкодування шкоди, завданої автомобілю ОСОБА_5 , який потрапив у ДТП 12 жовтня 2018 року під керуванням ОСОБА_6 .

Таким чином між сторонами ніколи не було правовідносин позики, а насправді існували зовсім інші правовідносини, пов`язанні з відшкодуванням збитків за пошкоджений автомобіль, які регулюються іншими нормами чинного законодавства.

У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Бачинська Н.О. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені у ній.

Представник відповідача адвокат Сивак Т.М. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно розписки, оригінал якої долучено до матеріалів справи, 15 жовтня 2018 року ОСОБА_6 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , зобов`язався повернути борг в розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США ОСОБА_5 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 з терміном 31 грудня 2018 року (а.с.29).

01 лютого 2019 року ОСОБА_5 надіслав ОСОБА_6 претензію щодо повернення грошових коштів згідно розписки від 15 жовтня 2018 року, в якій просив повернути грошові кошти в розмірі 10000 доларів США. Дана претензія отримана ОСОБА_6 04 лютого 2019 року особисто, про що він розписався на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, однак, як з`ясовано в судовому засіданні, кошти відповідачем повернуті не були.

Як вбачається із копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_6 працював у ФОП ОСОБА_5 водієм з 19 вересня 2018 року до 02 листопада 2018 року.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/22912/18 від 21 листопада 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень в дохід держави.

Даною постановою встановлено, що 12 жовтня 2018 року о 09 год. 10 хв. в с.Ужинець Млинівського району ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись із сторони м.Дубно в напрямку м.Луцьк на перехресті доріг смт.Млинів м.Рівне м.Луцьк м.Дубно, при виконанні обгону не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення із автомобілем «CITROEN JUMPER» д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_7 , який рухався попутно і повертав ліворуч в напрямку смт.Млинів. Під час ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Таким чином, своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги п.14.6 ПДР України.

Також згідно схеми ДТП, яка сталася 12 жовтня 2018 року о 09 год. 10 хв. за участю транспортних засобів «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_3 та «CITROEN JUMPER» д.н.з. НОМЕР_4 , автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_3 , належить ОСОБА_5 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. За своєю суттю розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м.Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до буквального змісту розписки ОСОБА_6 15 жовтня 2018 року зобов`язався повернути ОСОБА_5 борг в розмірі 10000 дол. США з терміном 31 грудня 2018 року.

Отже, 15 жовтня 2018 року ОСОБА_6 склав документ під назвою «Розписка», в якому не зазначено факт отримання коштів від ОСОБА_5 .

За таких обставин та дослідивши укладену між сторонами розписку, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що зі змісту розписки від 15 жовтня 2018 року не вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 10000 дол. США, а тому не підтверджується факт укладення між сторонами спору договору позики.

Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що сторона відповідача заперечує факт отримання коштів ОСОБА_8 від ОСОБА_5 , зазначивши, що розписка була написана ним як гарантія відшкодування шкоди, завданої належному позивачу автомобілю, який 12 жовтня 2018 року потрапив в ДТП під керуванням відповідача.

Вказані обставини підтверджуються схемою ДТП, яка сталася 12 жовтня 2018 року, постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 листопада 2018 року у справі №607/22912/18, показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які останні надали в суді першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком, що правова природа дослідженої у справі розписки не свідчить про боргові зобов`язання відповідача перед позивачем у відповідності до ст.1046 ЦК України та не підтверджує факту отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_5 коштів в розмірі 10000 дол. США, оскільки встановлений судом зміст правовідносин між сторонами виниклого спору вказує на те, що зобов`язання відповідача повернути грошові кошти позивачу має інший характер та слугувало гарантією відшкодування ОСОБА_6 шкоди, завданої майну ОСОБА_5 внаслідок ДТП.

З огляду на викладене, місцевий суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін та справжню правову природу розписки, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що на підставі заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 травня 2019 року у справі № 607/6953/19 видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження колегія суддів відхиляє, оскільки вказане заочне рішення скасовано ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області суду від 30 серпня 2023 року у справі № 607/6953/19.

Твердження апелянта про те, що 15 жовтня 2018 року ОСОБА_5 було надано ОСОБА_6 позику, а саме грошові кошти в розмірі 10000 дол. США, з умовою повернення даної суми до 31 грудня 2018 року, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки вказаний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

Безпідставними є посилання апелянта про те, що окрім трудових відносин, між сторонами по справі існували і довірливі відносини, оскільки така обставина не має правового значення для вирішення даної справи. При цьому, відповідач заперечує факт перебування з позивачем у довірливих відносинах.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, відповіді на відзив, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 29 лютого 2024 року.

Головуючий О.З. Костів

Судді: Б.О. Гірський

Н.М. Храпак