ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 685/298/21

Провадження № 22-ц/4820/62/24

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 685/298/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна 2001» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати ТзОВ «Україна 2001» усунути перешкоди у користуванні належної їй земельної ділянки площею 3,7103 га з кадастровим номером :02:004:0101, яка розташована на території Михнівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області та повернути вказану ділянку законному власнику.

При цьому позивачка посилалася, що вона є власником земельної ділянки площею 3,7103 га з кадастровим номером :02:004:0101, яка розташована на території Михнівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області. Згідно даних договору оренди цієї земельної ділянки від 04 лютого 2014 року, зареєстрованого 04 серпня 2014 року реєстраційною службою Теофіпольського райуправління юстиції за № 6552626, вона нібито здала цю земельну ділянку ТзОВ «Україна 2001» в оренду на 10 років. Однак, вона не підписувала спірного договору оренди та не передавала земельної ділянки в оренду відповідачу, у зв`язку з чим, за відсутності такого невід`ємного елементу письмової угоди, як підпис його учасника, договір оренди є неукладений, що наділяє власника ділянки права вимагати її повернення, так як відповідач безпідставно користується земельною ділянкою.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погодилася з таким рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема безпідставним є висновок суду, що підписання спірного договору оренди іншою особою, ймовірно чоловіком, відбулося від її імені, оскільки це є припущенням з боку суду і не підтверджується жодними належними доказами. Натомість судом не надано оцінку висновку експерта ХВ КНДІСЕ від 17 січня 2023 року № 3268/3269/22-26 відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» в розділі «підписи сторін» у договорі оренди землі, укладеному 07 лютого 2014 року, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, вказаний висновок безпідставно відхилений судом. Таким чином, враховуючи сам факт заперечення укладення договору оренди, що підтверджується відповідним висновком експерта, суд мав би встановити, що спірний договір оренди позивачем не підписувався, а відтак він є неукладеним, а тому земельна ділянка перебуває у незаконному володінні відповідача.

Тому з огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішенню суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯК № 960185 від 22 червня 2010 року є власником земельної ділянки площею 3,7103 га з кадастровим номером :02:004:0101, розташованої за межами населеного пункту на території Михнівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва .

Як вбачається з наданого суду договору оренди землі вбачається, що 07 лютого 2014 року між позивачем ОСОБА_1 як орендодавцем та ТОВ «Україна 2001» як орендарем було укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,7103 га з кадастровим номером :02:004:0101, розташованої за межами населеного пункту на території Михнівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з п. 8 договору він укладений на 10 років, а п. 9 договору визначено розмір орендної плати та порядок її виплати.

На підставі даного договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішенням державного реєстратора 04.08.2014 року зареєстровано за ТОВ «Україна 2001» право оренди земельної ділянки площею 3,7103 га з кадастровим номером :02:004:0101.

Згідно висновку експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 17 січня 2023 року № 3268/3269/22-26 підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» в розділі «Підписи сторін» у договорі оренди землі, укладеному 07 лютого 2014 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем Товариством з обмеженою відповідальністю «Україна 2001», зареєстрованому 04 серпня 2014 року реєстраційною службою Теофіпольського районного управління юстиції Хмельницької області за записом № 6552626 у двох примірниках, наданих експерту, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Із положень частини першої статті 627 ЦК України слідує, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині третій статті 640 ЦК України унормовано, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до частини другої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом статей 125 і 126 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

В силу частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом №161-ХІV «Про оренду землі».

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №161-ХІV в редакції на час укладення договору договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Із положень частини 1 статті 14 Закону №161-ХІV в редакції на час укладення договору слідує, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Як передбачено статтею 15 Закону №161-ХІV в редакції на час укладення договору істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди(кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження)щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду в справі № 145/2047/16 констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:а) визнання прав;б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;в) визнання угоди недійсною;г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користування своєю земельною ділянкою шляхом її повернення з незаконного володіння відповідача, посилаючись на те, що договір оренди своєї земельної ділянки з відповідачем вона не підписувала.

Судом беззаперечно встановлено, що позивач договір оренди землі від 07 лютого 2014 року земельної ділянки площею 3,7103 га з кадастровим номером :02:004:0101, не підписувала, такий договір підписаний іншою особою, отже сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, зокрема строку його дії, розміру та порядку виплати орендної плати, тощо, а тому такий правочин у формі договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0101 є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Така ж правова позиція викладена в постанові Великої Палата Верховного Суду в справі № 145/2047/16 від 16 червня 2020 року в аналогічних правовідносинах, яка відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути врахована судом при розгляді даної цивільної справи.

З врахуванням норм цивільного законодавства та правової позиції Великої Палати Верховного Суду в справі № 145/2047/16, колегія суддів вважає, що позивачем правильно обрано спосіб захисту порушеного права у вигляді негаторного позову шляхом усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема заявлення вимоги про повернення позивачу з володіння відповідача, належної йому земельної ділянки, та належними та допустимими доказами доведено підставність своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Однак суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, дійшов помилкових висновків про відмову в позові з тих підстав, що факт підписання 07 лютого 2014 року договору оренди землі не особисто орендодавцем, а представником від її імені, знайшов своє підтвердження в суді, в наступному позивач схвалила укладений представником договору оренди, що полягало у отриманні впродовж наступних трьох років орендної плати та відсутності з її сторони будь-яких дій, спрямованих на припинення цього договору оренди, тому цивільні права та обов`язки позивачки за спірним договором оренди створені з моменту вчинення правочину 07 лютого 2014 року.

Як вбачається з самого договору оренди підпис в договорі виконаний від імені ОСОБА_1 , а не її представника, як це мало би бути при надання позивачем прав на підписання договору своєму представнику. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про надання ОСОБА_1 певній особі права на вчинення відповідних дій з передачі її земельної ділянки в оренду на підставі належним чином завіреного доручення. Крім того, якщо суд першої інстанції вважав, що договір оренди земельної ділянки підписаний представником позивача, то він мав встановити та ідентифікувати особу такого представника. Однак по справі такої особи взагалі не встановлено.

Факт отримання позивачем від відповідача плати за користування земельною ділянкою не свідчить про прийняття позивачем усіх істотних умов договору оренди земельної ділянки, а лише підтверджує згоду позивача на оплатне користування відповідачем його земельної ділянки та отримання за це відповідної плати без визначення інших істотних умов договору, зокрема строку дії договору, умов використання земельної ділянки; тощо.

Тому за умов не підписання позивачем договору оренди земельної ділянки немає підстав стверджувати, що між сторонами було погоджено всі істотні умови договору оренди земельної ділянки, а отримання плати за користування земельною ділянкою при неукладенні договору оренди не свідчить про схвалення орендодавцем умов договору оренди в цілому.

Як зазначено вище Велика Палата Верховного Суду в справі № 145/2047/16 констатувала, що ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок і такий негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок, а тому твердження суду першої інстанції, що позивач протягом певного часу на вчиняла дій, спрямованих на припинення договору оренди, що свідчити про схвалення нею умов договору, є помилковими.

З цих ж підстав колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що позиція позивача після спливу 7-ми років дії договору не може розцінюватися як добросовісність та справедливість у правовідносинах між сторонами договору, оскільки договір між сторонами укладений не був.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі частин 1, 2 статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача;.

При подачі позову позивач сплатила судовий збір в сумі 908 грн., при поданні апеляційної скарги 1610, всього 2518 грн., а також сплатила 4153 грн. за проведення експертизи.

Однак відповідно до Закону України «Про судовий збір» при поданні апеляційної скарги позивач мала сплатити судовий збір в розмірі 150% від сплаченого при подання позову, тобто 1362 грн. (908х150%).

Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2270 грн (908+1362) та витрати на проведення експертизи в сумі 4153 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Україна 2001» усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 3,7103 га з кадастровим номером :02:004:0101, розташованої за межами населеного пункту на території Михнівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області та повернути вказану земельну ділянку ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Україна 2001» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2270 грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 4153 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2024 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова