Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Павлюх Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського районного нотаріального округу Хваста Мар`яна Михайлівна про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, виділ частки майна та визнання договору дарування удаваним

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

1.до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 (далі відповідач-1), ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_3 (далі відповідач-2), у якій позивач із урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог та заяви про зміну предмета позову просить суд:

1.1.встановити факт, що автомобіль марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, легковий-хетчбек загальний В, д.н.з. НОМЕР_4 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , являвся до його продажу 15.10.2020 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та кожному з членів сім`ї, а саме - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належало по 1/2 його частці;

1.2.в порядку поділу спільного майна подружжя автомобіля марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, легковий-хетчбек загальний В, д.н.з. НОМЕР_4 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , стягнути з відповідача-1 на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , яка становить 111928,50 грн.;

1.3.визнати договір дарування нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , укладений між відповідачам-2 та відповідачем-1, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М. 16.05.2019 удаваним;

1.4.визнати договір дарування нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , укладений між відповідачам-2 та відповідачем-1, що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М. 16.05.2019 договором купівлі-продажу;

1.5.визнати 1/2 частку житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на земельні ділянці площею 0,1880 га з кадастровим №:11:011:0030 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача-1, а також виділити з цієї 1/2 кожному з членів подружжя по 1/4 частині;

1.6.визнати право спільної сумісної власності подружжя відповідача-1 та позивача на земельну ділянку площею 0,1880 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна) ділянка за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий №:11:011:0030 у рівних частках по 1/2 частини за кожним;

1.7.визнати грошові кошти, передані відповідачем-1 за договором позики від 10.12.2017 в розмірі 4000 євро спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача-1 та здійснити поділ цих коштів у рівних частках по 1/2 кожному;

1.8.стягнути з відповідача-1 на користь позивача 1/2 частину грошових коштів, переданих за вищевказаним договором позики, що становитиме 2000 євро, які не в інтересах сім`ї були передані відповідачем-1 третій особі за договором позики від 10.12.2017.

2.Позовні вимоги обґрунтовані таким:

2.1.позивачка та відповідач-1 перебували у зареєстрованому шлюбі до його розірвання на підставі судового рішення у 2021 році. Фактичні шлюбні відносини між ними припинено з жовтня 2020 року. За час перебування у шлюбі подружжя набуло спільне майно, зокрема, спірний автомобіль. Водночас у 2021 році позивач дізналася про те, що відповідач-1 продав означений транспортний засіб своєму брату з тим, щоб вивести його зі спільної сумісної власності та перешкодити його поділу в судовому порядку. За таких обставин, на переконання представниці позивачки, ефективним способом захисту прав позивачки є стягнення половини суми вартості автомобіля відповідно до звіту про експертну грошову оцінку майна;

2.2.між відповідачами укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_4 . Водночас позивачка вказує про те, що насправді цей договір є удаваним, оскільки фактично відповідна частка була придбана подружжям. Відтак укладений договір за своєю суттю є договором купівлі-продажу. Як стверджується у позовній заяві, про передачу коштів за відповідним договором складалася розписка;

2.3.виходячи з правильності тверджень, викладених у пункті 2.2., позивачка вважає, що 1/2 частки земельної ділянки за кадастровим номером :11:011:0030 за адресою АДРЕСА_2 також є об`єктом права спільної сумісної власності.

3.До суду від представниці відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона проти позову заперечила.

4.Відзив обґрунтований таким:

4.1.придбання та відчуження спірного транспортного засобу мало місце в період шлюбу. Автомобіль було продано за 4000 доларів США, з яких 3000 доларів США отримала позивачка, тоді як решту коштів відповідач-1 передав сину для оплати його навчання.

4.2.транспортний засіб «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, відповідач-1 придбав поза межами України за власні кошти та оформив його на своє ім`я. У подальшому відповідач-1 забезпечив розмитнення придбаного автомобіля;

4.3.звіт оцінювача не є належним доказом вартості спірного автомобіля. На переконання представниці відповідача-1, в силу вимог статті 76 ЦПК України позивач не долучила висновок експерта;

4.4.за твердженнями представниці відповідача-1 звіт про оцінку майна не враховує фактичний пробіг транспортного засобу і стан амортизації відповідного автомобіля. Поряд із цим, звіт про оцінку майна підготовлено для визначення розміру судового збору, а тому він не підтверджує дійсну вартість згаданого майна;

4.5.позивач не надала жодних доказів щодо продажу автомобіля, зокрема, рахунку-фактури із зазначенням платника та суми продажу транспортного засобу. Позивач не долучила доказів своєї участі та платоспроможності у придбанні спірного автомобіля;

4.6.вимоги позивачки про стягнення компенсації половини вартості транспортного засобу не ґрунтуються на законі та не узгоджуються із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»;

4.7.твердження позивачки про те, що договір купівлі-продажу частки будинку з приналежними спорудами є необґрунтованими, зважаючи на те, що позивачка не надала доказів на підтвердження ціни продажу відповідного майна. Крім того, позивачкою не підтверджено де, яким чином, ким і коли здійснювалося передання грошових коштів;

4.8.письмові пояснення ОСОБА_3 є сумнівним доказом, оскільки справжність його підпису не засвідчена належним чином. Окрім того, законодавством не передбачено можливість визнання удаваним договору виключно на підставі письмових пояснень особи;

4.9.представник відповідача-1 вказує на наявність сумніві у добросовісності здійснення представником позивачки процесуальних прав в інтересах її довірительки;

4.10.з огляду на те, що ОСОБА_3 є стороною договору дарування від 16.05.2019, то в цій справі він повинен мати учасника справи, тоді як представником позивача надано лише письмові пояснення вказаної особи;

4.11.звіт щодо грошової оцінки спірного будинку ґрунтується на припущеннях, оскільки він підготовлений без обстеження об`єкта нерухомості за його місцезнаходженням;

4.12.у позовній заяві не наведено матеріально-правової норми, на підставі якої суд повинен визнати договір дарування договором купівлі-продажу;

4.13.позивач не надала достатньо доказів на підтвердження того, що договір дарування насправді є договором купівлі-продажу;

4.14.земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 є приватною власністю відповідача-1, який набув право власності на неї за рішенням органу місцевого самоврядування. Жодних правочинів щодо відповідної земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь не вчинялося.

5.До суду від представниці позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій вона позовні вимоги підтримала.

6.Відповідь на відзив частково дублює аргументи, викладені у позовній заяві. Разом із тим, представник позивача додатково вказує про таке:

6.1.твердження представниці відповідача-1 про нібито передання грошових коштів у розмірі 3000 доларів США не відповідають дійсності та не підтверджуються матеріалами справи;

6.2.ринкова вартість автомобіля встановлена звітом про грошову оцінку відповідного майна. Відповідач-1 не позбавлений можливості самостійно підготувати інший звіт оцінювача майна або ж долучити експертний висновок з даного приводу, якщо вважає, що висновки поданого позивачем звіту не відповідають дійсності;

6.3.аргумент представниці відповідача-1 про те, що у позовній заяві не наведено ціну продажу 1/2 частки житлового будинку є помилковими, зважаючи на те, що зі змісту договору дарування вбачається, що сторони узгодили умови стосовно вартості об`єкта дарування, що фактично відповідає сплаченій ціні за придбання частки;

6.4.1/2 частки спірної земельної ділянки є об`єктом права спільної сумісної власності, позаяк відповідач-1 не надав доказів на підтвердження того, що вказану земельну ділянку він набув у межах безоплатної приватизації земель;

6.5.позивач про порушення своїх прав дізналася у червні 2021 року через конфлікт з відповідачем-1 та 23.09.2021 з пояснень відповідача-2, що, як стверджується представником позивачки, і стало причиною звернення до суду. За таких обставин, представниця позивачки вважає, що наявні підстави для поновлення строку позовної давності.

7.До суду від представниці відповідача-1 надійшли заперечення, у яких вона позову не визнала та підтримала доводи, викладені у відзиві. Аргументи, викладені в письмових запереченнях частково дублюють доводи, викладені у відзиві на позов. Разом із тим, представниця відповідача-1 додатково вказує про таке:

7.1.позивачкою належним чином не підтверджено дати припинення фактичних шлюбних відносин із відповідачем-1;

7.2.спірний транспортний засіб є особистою власністю відповідача-1, оскільки придбаний за позичені відповідачем-1 грошові кошти, які він повернув третій особі 10.05.2018. Представниця відповідача-1 звертає увагу суду на те, що означений автомобіль був розмитнений її довірителем. Вважає, що суд без встановлення джерела коштів на придбання відповідного транспортного засобу не може визнати, що спірне авто являється об`єктом права спільної сумісної власності;

7.3.позивачка не довела, що вищезгаданий автомобіль являвся спільною власністю подружжя.

8.29.09.2022 до суду від представника позивачки надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій він вказує на те, що з перекладу договору позики, долученого представницею відповідача-1, саме відповідач-1, будучи позикодавцем, без відома позивачки передав третій особі набуті в шлюбі готівкові кошти в розмірі 4000 Євро.

9.06.06.2023 до суду від представниці відповідача-1 надійшов відзив на заяву позивачки про збільшення розміру позовних вимог, у якій вона зазначила про те, що вищеописані висновки представника позивачка не відповідають дійсності, оскільки ґрунтуються на помилковому перекладі договору. За твердженнями представниці відповідача-1 в договорі позики чітко видно, що підпис її довірителя проставлено саме у графі «позичальник», а не «позикодавець».

10.19.09.2023 до суду від відповідача-2 надійшов відзив, у якому він не заперечив проти позовних вимог у частині визнання договору дарування частки будинку удаваним та визнання такого договору договором купівлі-продажу. Відзив обґрунтований тим, що, укладаючи оспорюваний договір дарування, відповідач-2 у дійсності отримав грошові кошти від відповідача-1, про що було складено розписку. Фактичне оформлення договірних правовідносин не мало для нього принципового значення, тому він, не будучи обізнаним у юридичних тонкощах, погодився на укладення саме договору дарування.

11.11.10.2023 до суду від відповідача-2 надійшли письмові пояснення. Аргументи, наведені у письмових поясненнях дублюють доводи, викладені у раніше поданому ним відзиві.

12.У судове засідання позивач не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі.

13.У судове засідання відповідач-1 не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представниці відповідача-1 надійшло клопотання про розгляд справи без участі.

14.У судове засідання відповідач-2 не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, у поданих поясненнях по суті справи просив здійснювати розгляд спору за відсутності відповідача-2, у присутності його представниці.

15.У судове засідання представниця відповідача-2 не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подала, про причини неявки не повідомила.

16.У судове засідання третя особа не з`явилася, , належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без участі.

17.За таких обставин суд констатує про можливість розгляду справи за відсутності учасників процесу.

ІІ. Рух справи

18.Ухвалою від 16.11.2021 суддя Сарай А.І. прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі.

19.З огляду на перебування судді Сарай А.І. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

20.Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.07.2023 головуючим суддею для розгляду цієї справи визначено суддю Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Данка В.Й.

21.Ухвалою від 31.08.2023 суд задовольнив клопотання представника позивача та залучив ОСОБА_3 в якості співвідповідача.

22.Ухвалою від 13.11.2023 суд залишив позовну заяву без руху та вказав на необхідність доплати судового збору.

23.Ухвалою від 07.12.2023 суд визнав недоліки позовної заяви усунутими, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом

24.Заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

25.Позивачка та відповідач-1 з 02.10.1999 перебували у зареєстрованому шлюбі до його розірвання в судовому порядку на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.02.2021, копія якого міститься в матеріалах справи. Зазначене судове рішення набрало законної сили 11.03.2021.

26.Фактичні шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем-1 припинені з жовтня 2020 року.

27.10.12.2017 між відповідачем-1 та ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким відповідач-1 отримав грошові кошти в сумі 4000 Євро на придбання автомашини. За умовами цього договору сторони погодили, що позика є безвідсотковою до 10.05.2018 та встановили, що позичальник повинен повернути суму позики до 10.05.2018. Як відображено в тексті цього договору сума позики була повністю повернута. Крім цього, представницею відповідача-1 долучено копію розписки ОСОБА_6 , видану відповідачу-1, на підтвердження того, що останній сплатив повну суму позики в розмірі 4000 Євро 25.04.2018 (Т.2, а.с.55).

28.Як визнається та не заперечується сторонами справи, спірний транспортний засіб було придбано у 2018 році.

29.Згідно з відповіддю Закарпатської митниці Держмитслужби України №7.7-08-2/17/269/К/АДВ/3790 від 10.12.2021 на адвокатський запит б/н від 06.12.2021 автомобіль марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , VIN-код НОМЕР_5 ввезений на митну територію України за документом контролю доставки типу ІМ 40 ЕЕ №UA305160/2018/297 від 05.01.2018. Митне оформлення зазначеного авто в митному режимі «імпорт» здійснено Закарпатською митницею по митній декларації типу ІМ 40 ДЕ №UA305160/2018/000487 від 10.01.2018.

30.15.10.2020 між відповідачем-1 та його братом ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу №2141/2020/2249317, на підставі якого відповідач-1 відчужив своєму братові вищезазначений автомобіль.

31.Пунктом 3.1. цього договору встановлено, що ціна відчужуваного транспортного засобу становить 49000 грн.

32.Того ж дня, тобто 15.10.2020, означений автомобіль зареєстровано за ОСОБА_7 , що підтверджується реєстраційною карткою відповідного транспортного засобу.

33.Зі змісту поданого відзиву (Т.1, а.с.77) вбачається, що відповідачем-1 та його представницею не заперечується, що по кінець жовтня 2020 року відповідач-1 постійно проживав із позивачкою та сином за адресою АДРЕСА_1 , де постійно утримувався спірний автомобіль, в тому числі і під час сезонних від`їздів відповідача-1 на заробітки. У період відсутності відповідача-1 автомашиною користувалася особисто позивачка для задоволення власних потреб.

34.Відповідно до звіту про оцінку майна (Т.1, а.с.44-51) вартість спірного транспортного засобу станом на дату оцінки, тобто на 17.05.2021, становить 223857 грн. без ПДВ. Зі змісту вказаного звіту вбачається, що оцінка проводилася за порівняльним методом із урахуванням відомостей, відображених у реєстраційній картці відповідного транспортного засобу.

35.Суд встановив, що відповідач-1 набув у власність 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №137795820 від 14.09.2018. Підставою для набуття 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами стало свідоцтво про право на спадщину за заповітом №3-933 від 03.08.2011, видане після смерті ОСОБА_4 , 1976 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

36.Крім цього, відповідач-1 на підставі оспорюваного договору дарування №710 від 16.05.2019, укладеного між відповідачем-1 як обдаровуваним та відповідачем-2 як дарувальником, набув право власності на 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №166819822 від 16.05.2019.

37.За умовами пункту 1 згаданого договору дарування відповідач-2 подарував відповідачу-1 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами за вказаною вище адресою, який розташований на земельній ділянці площею 0,1880 га за кадастровим №:11:011:0030.

38.Згідно з пунктом 3 цитованого договору вартість подарованої частки становить 90000 грн.

39.Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку, підготовленого СОД ФОП ОСОБА_8 , вартість житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_2 , станом на дату його оцінки (27.07.2021) складає 529456 грн. без урахування ПДВ.

40.Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №267138056 від 22.07.2021 відповідач-1 значиться одноосібним власником земельної ділянки за кадастровим №:11:011:0030, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

41.За змістом означеної довідки підставою для державної реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку стало рішення органу місцевого самоврядування б/н від 17.05.2019; видавник: Холмківська сільська рада Ужгородського району.

42.Рішенням Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 17.05.2019 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості ОСОБА_2 » відповідачу-1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (на місцевості) розміром 0,1880 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою АДРЕСА_4 , кадастровий номер :11:011:0030.

43.Пунктами 2 та 3 цього ж рішення передбачено передати у приватну власність відповідача-1 означену земельну ділянку за кадастровим номером :11:011:0030 та рекомендовано останньому зареєструвати право власності на земельну ділянку.

44.Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку, підготовленого СОД ФОП ОСОБА_8 , вартість земельної ділянки кадастровий номер :11:011:0030 станом на 27.07.2021 становить 507224 грн.

45.Згідно з розпискою б/н від 16.05.2019, підписаною відповідачем-2, останній отримав від відповідача-1 грошові кошти в розмірі 100000 грн. за передачу йому у власність 1/2 житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами в АДРЕСА_4 .

IV. Позиція суду

46.Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

47.За обставин цієї справи суд передусім повинен вирішити питання про правовий режимі спірного майна, а саме (а) транспортного засобу марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску; (б) 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на земельні ділянці площею 0,1880 га з кадастровим №:11:011:0030, а також (в) самої земельної ділянки за вказаним кадастровим номером.

48.Крім того, суд зауважує про те, що сторони справи по-різному трактують окремі фактичні обставини цієї справи, що свідчить про необхідність у приділенні судом уваги виявленим протиріччям.

49.Так, суд встановив, що 10.12.2017 між відповідачем-1 та ОСОБА_5 укладено договір позики. Спірним у цьому аспекті є правовий статус сторін названого договору.

50.Так, представниця відповідача-1, долучаючи нотаріально засвідчений переклад означеного договору, наполягала на тому, що відповідач-1 за цим договором діяв у якості позичальника.

51.Натомість, на переконання представника позивачки, буквальний зміст долученого перекладу дозволяє зробити висновок про те, що відповідач-1 насправді діяв як позикодавець, тобто розпорядився спільними коштами подружжя.

52.Обґрунтовуючи свої правові позиції, як представник позивачки так і представниця відповідача-1 долучили власні примірники перекладу згаданого договору позики.

53.При цьому дійсно з перекладу договору позики від 10.12.2017 вбачається, що ім`я відповідача-1 відображено у графі «Позикодавець». Утім, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд погоджується із твердженнями представниці відповідача-1 про те, що за договором позики від 10.12.2017 відповідач-1 все ж мав правовий статус позичальника, зважаючи на таке.

54.Статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

55.Тобто в силу цитованого положення можна зробити висновок про те, що договір позики є реальним, відноситься до групи договорів про передачу майна у власність, а його сторонами є позичальник та позикодавець. При цьому позичальником є сторона, на яку покладається обов`язок з повернення отриманих грошових коштів.

56.Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься розписка, видана ОСОБА_5 , на підтвердження того, що відповідач-1 сплатив йому суму позики в розмірі 4000 Євро, чим повністю із ним розрахувався.

57.Сторони, вказані у розписці та згаданому договорі позики, є тотожними. Крім того, зміст долученої розписки стосовно суми позики та валюти зобов`язання повністю узгоджуються із умовами договору позики. Також суд вказує на те, що долучена розписка, згідно з якою відбулося повернення суми позики, кореспондує умовам договору позики в частині строку повернення позики, а саме до 10.05.2018. У зв`язку з цим не є суттєвою розбіжність у частині дати фактичного повернення суми позики (25.04.2018 за розпискою та 10.05.2018 за договором позики), позаяк представником позивачки не наведено аргументів з приводу того, що між ОСОБА_5 та відповідачем-1 існували ще якісь інші договори позики на суму 4000 Євро, повернення грошових коштів по яких мало місце у 2018 році.

58.Системний аналіз встановлених обставин у їх сукупності дозволяє суду констатувати про те, що відповідач-1 за договором позики від 10.12.2017 діяв у статусі позичальника.

59.Вказаний висновок також узгоджується із версією представниці відповідача-1 про те, що отримані грошові кошти за наведеним договором були використані для придбання спірного автомобіля, зважаючи на те, що відповідний транспортний засіб придбано у 2018 році, тобто не раніше отримання відповідачем-1 грошових коштів у позику.

60.Із урахуванням викладеного суд зазначає про те, що обставини, які були підставою для заявлення позовних вимог про (1) визнання грошових коштів, переданих відповідачем-1 за договором позики від 10.12.2017 в розмірі 4000 євро спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача-1 та здійснення поділу цих коштів у рівних частках по 1/2 кожному; та (2) стягнення з відповідача-1 на користь позивача 1/2 частини грошових коштів, переданих за вищевказаним договором позики, що становитиме 2000 євро, які не в інтересах сім`ї були передані відповідачем-1 третій особі за договором позики від 10.12.2017, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду.

61.Таким чином у відповідній частині позовні вимоги слід залишити без задоволення.

62.Разом із тим, суд не погоджується із тим, що придбання спірного автомобіля за грошові кошти, отримані за договором позики від 10.12.2017, зумовлює висновок про те, що такий автомобіль був приватною власністю відповідача-1. До вказаного висновку суд дійшов, виходячи з таких міркувань.

63.Згідно з частиною 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

64.Відповідно до положень частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України (далі СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

65.Отже, однією із підстав для віднесення набутого за час шлюбу майна до приватної власності є придбання такого майна за кошти, які належали особисто одному з подружжя.

66.Відповідно до частини 1 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

67.Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (частина 1 статті 36 СК України).

68.Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.06.2020 по справі №638/18231/15-ц зазначала про таке: «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї».

69.Суд встановив, що позивачка та відповідач-1 з 02.10.1999 перебували у зареєстрованому шлюбі до його розірвання в судовому порядку на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.02.2021, яке набрало законної сили 11.03.2021.

70.Фактичні шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем-1 припинені з жовтня 2020 року.

70.1.Суд відхиляє аргументи представниці відповідача-1 про те, що позивачкою належним чином не підтверджено дати фактичного припинення шлюбних відносин між учасником спору, позаяк, як встановив суд, зі змісту поданого нею відзиву (Т.1, а.с.77) вбачається, що відповідачем-1 та його представницею не заперечується, що по кінець жовтня 2020 року відповідач-1 постійно проживав із позивачкою та сином за адресою АДРЕСА_1 .

70.2.Як наслідок, із урахуванням правової позиції представниці відповідача-1, вказаної у відзиві, посилання у пізніше поданих запереченнях на відсутність доказів часу фактичного припинення шлюбних відносин не відповідає принципу «естопель», тобто принципу, який означає категоричне заперечення такої поведінки сторони в процесі, якою вона перекреслює те, що попередньо було нею визнано в цьому та/або іншому судовому процесі.

70.3.Доктрина «естопель» базується на принципах добросовісності і послідовності. За своєю природою це прояв загального принципу недопустимості зловживання правом. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки.

71.Підсумовуючи викладене, суд констатує, що як укладення договору позики від 10.12.2017, так і придбання спірного автомобіля за отримані від договору позики кошти, мало місце у період шлюбу між позивачкою та відповідачем-1.

72.Резюмуючи суд акцентує увагу на тому, що в силу положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

73.Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

74.Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності, зокрема, визначено статтею 61 СК України.

75.Так, за змістом частини 1 цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

76.Згідно з частиною 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

77.Положення цитованої норми кореспондують приписам частини 4 статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

78.Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

79.Правовий аналіз частини 4 статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

80.При цьому суд враховує правові висновки, вказані у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 по справі №752/7501/18.

81.Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд вказує на те, що за обставин цієї справи кошти, отримані за договором позики від 10.12.2017, були спрямовані на придбання спірного автомобіля у період шлюбних відносин. Понад це, як визнається представницею відповідача-1 у поданих заявах по суті спору, транспортний засіб утримувався за місцем спільного проживання відповідача-1 та позивачки, в тому числі і під час сезонних від`їздів відповідача-1 на заробітки. У період відсутності відповідача-1 автомашиною користувалася особисто позивачка для задоволення власних потреб.

82.За таких обставин суд констатує, що як грошові кошти, отримані за договором позики, так і придбаний на такі кошти автомобіль, являлися спільним майном подружжя. У зв`язку з цим суд відхиляє доводи представниці відповідача-1 про те, що спірний транспортний засіб є особистою власністю відповідача-1.

83.Твердження представниці відповідача-1 про те, що оформлення її довірителем транспортного засобу «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску на своє ім`я та подальше розмитнення придбаного автомобіля попередніх висновків суду жодним чином не спростовують, позаяк у розумінні досліджуваного законодавства наведені обставини визначального значення не мають.

84.Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Це поширюється і на майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя. Частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

85.Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 по справі №235/9895/15-ц.

86.Суд не погоджується із доводами представниці відповідача-1 про те, що (1)позивачка не довела, що вищезгаданий автомобіль являвся спільною власністю подружжя; (2)позивачка не надала жодних доказів щодо продажу автомобіля, зокрема, рахунку-фактури із зазначенням платника та суми продажу транспортного засобу, не долучила доказів своєї участі та платоспроможності у придбанні спірного автомобіля, зважаючи на те, що з огляду на зміст презумпції спільності майна подружжя, набутого за період шлюбу, тягар доказування, що певне майно є приватною власністю одного з подружжя покладається на того, хто спростовує відповідну презумпцію.

87.Згідно з частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

88.Частиною 3 статті 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

89.Верховний Суду в постанові від 30.01.2019 по справі №158/2229/16-ц зазначив про те, що автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Більше того, суд касаційної інстанції констатував, що оскільки норми СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі, якою є автомобіль, у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами.

90.У вимірі фактичних обставин справи, що розглядається, суд звертає увагу на те, що відповідачем-1 та його представницею не надано належних доказів на підтвердження згоди позивачки на відчуження спірного автомобіля.

91.Суд акцентує увагу на тому, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

92.Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30.01.2019 по справі №158/2229/16-ц та від 10.06.2022 по справі № 544/856/20.

93.Отже, за обставин цієї справи тягар доказування використання отриманих від продажу спірного автомобіля коштів покладається на відповідача-1.

94.Із урахуванням викладеного суд відхиляє покликання представниці відповідача-1 на те, що автомобіль було продано за 4000 доларів США, з яких 3000 доларів США отримала позивачка, тоді як решту коштів відповідач-1 передав сину для оплати його навчання, зважаючи на те, що ні відповідач-1, ні його представниця не надали доказів на підтвердженняобставин, на які згадані учасники справи посилаються як на підставу заперечень проти заявленого позову.

95.Таким чином, суд констатує, що відповідач-1 відчужив на користь свого брата автомобіль марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, легковий-хетчбек загальний В, д.н.з. НОМЕР_4 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , котрий являвся об`єктом права спільної сумісної власності, без згоди позивачки.

96.Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

97.Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 пункту 30 постанови від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

98.Верховний Суд у постанові від 09.12.2020 справі №301/2231/17 вказав на те, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

99.У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні.

100.Із урахування того, що відповідач-1 відчужив транспортний засіб, який був спільною власністю подружжя, без згоди позивачки, суд погоджується із аргументами, вказаними у позовній заяві, про те, що за обставин цієї справи стягнення вартості подібного транспортного засобу є належним та ефективним способом захисту прав позивачки.

101.На переконання суду, твердження представниці відповідача-1 про те, що стягнення компенсації половини вартості транспортного засобу не ґрунтуються на законі та не узгоджуються із роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про розгляд справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» є неприйнятними, позаяк системний аналіз таких роз`яснень, релевантного законодавства та судової практики свідчить про інше.

102.Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

103.Суд відхиляє доводи представниці відповідача-1 про те, що звіт оцінювача не є належним доказом вартості спірного автомобіля, оскільки, на її переконання належним доказом вартості транспортного засобу в силу вимог статті 76 ЦПК України є саме висновок експерта.

104.Так, частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

105.Відповідно до положень частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

106.Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

107.Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

108.Відповідно до частини 1 статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

109.Статтею 79 ЦПК України передбачено достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

110.За правилами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

111.Із урахуванням наведеного суд звертає увагу на те, що процесуальне законодавство розмежовує такі категорії як «докази» та «засоби доказування».

112.У цьому контексті доцільно зауважити про те, що звіт щодо вартості спірного автомобіля містить відомості про ціну транспортного засобу станом на день проведення оцінки, тому відповідна інформація є належним доказом в розумінні статті 77 ЦПК України.

113.Стаття 76 ЦПК України серед засобів доказування виокремлює, зокрема, письмові докази та висновки експертів, не ототожнюючи їх. Не викликає сумнівів те, що звіт про оцінку майна не підміняє та не замінює висновок експерта. Між тим, з огляду на цитовані положення закону суд не вбачає підстав, які унеможливлюють оцінку звіту про оцінку майна як письмового доказу.

114.Крім того, слушними є доводи позивачки про те, що відповідач-1 не був позбавлений можливості самостійно підготувати інший звіт оцінювача майна або ж долучити експертний висновок, якщо, на його думку, висновки поданого позивачкою звіту не відповідають дійсності. Суд зазначає про те, що ні відповідач-1, ні його представниця не надали доказів іншої вартості автомобіля, ніж та, яка зазначено в поданому позивачкою звіті, як і не просили призначити судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості.

115.Аргументи представниці відповідача-1 про те, що звіт про оцінку майна не враховує фактичний пробіг транспортного засобу і стан амортизації відповідного автомобіля суд відхиляє, так як представниця відповідача-1 жодним чином не обґрунтувала яким чином означені параметри вплинули на правильність обрахованої вартості автомобіля. Поряд із цим, суд додатково вказує на те, що поданий позивачкою звіт підготовлений із урахуванням відомостей, викладених у реєстраційній картці спірного транспортного засобу.

116.На переконання суду, твердження представниці відповідача-1 про те, що звіт про оцінку майна не підтверджує дійсну вартість спірного автомобіля, оскільки такий звіт підготовлено для визначення розміру судового збору, є помилковими, зважаючи на те, що в силу приписів статті 176 ЦПК України базою обчислення судового збору за подання позову щодо поділу майна є вартість спірного майна.

117.Отже, суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача-1 на користь позивачки грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .

118.Утім, позовні вимоги про встановлення факту, що «автомобіль марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, легковий-хетчбек загальний В, д.н.з. НОМЕР_4 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , являвся до його продажу 15.10.2020 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та кожному з членів сім`ї, а саме - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належало по 1/2 його частці» задоволенню не підлягають, оскільки встановлення такого факту не є способом захисту порушеного права позивачки. Натомість вирішення питання про правовий режим майна та його власників є предметом судового дослідження при вирішення питання про наявність підстав для стягнення компенсації вартості 1/2 частки автомашини.

119.З приводу позовних вимог, які стосуються оспорюваного договору дарування, суд вказує про таке.

120.Правова позиція позивачки у цій частині ґрунтується на твердженнях про те, що договір, укладений між відповідачами в цій справі, є насправді договором купівлі-продажу, а не договором дарування частки житлового будинку.

121.На переконання суду, позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним та визнання договору дарування договором купівлі-продажу є обґрунтованими, зважаючи на таке.

122.Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

123.Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин.

124.Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 по справі № 346/2238/15.

125.Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

126.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

127.У постанові Верховного Суду від 28.06.2022 року по справі №576/564/21 вказано таке: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин».

128.Суд, розглядаючи питання щодо удаваності договору дарування, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках, коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах. Правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

129.При цьому суд враховує правовий висновок, відображений у постанові Верховного Суду від 03.11.2022 по справі №03.11.2022.

130.За обставин справи, що розглядається, суд з`ясував, що відповідач-1 отримав у власність від відповідача-2 право власності на 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_2 . Правовідносини між відповідачами оформлено як договір дарування.

131.Між тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачі між собою являються родичами. Натомість, за поясненнями відповідача-2, вони є чужими один для одного людьми.

132.Також матеріали справи не містять підтвердження того, що взаємовідносини між відповідачами мали дружній, який дозволяв відповідачу-2 безоплатно відчужити на користь відповідача-1 частку в житловому будинку. Аналізуючи характер взаємовідносин між відповідачами, суд звертає увагу, зокрема, на те, що відповідачі не є однолітками. Так, відповідач-1 є особою ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією паспорта (Т.1, а.с.16). У свою чергу, відповідач-2 є особою ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто на момент укладення оспорюваного договору дарування йому було 18 років.

133.Поряд із цим, суд бере до уваги наявність копії розписки, долученої відповідачем-2, за змістом якої останній отримав від відповідача-1 грошові кошти в сумі 100000 грн. за продаж 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_2 .

134.Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (частина 1 статті 545 ЦК України).

135.Відповідно до частини 3 статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

136.Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 9 статті 83 ЦПК України).

137.Суд, беручи уваги той факт, що оспорюваний договір укладався у 2019 році, тоді як розгляд спору здійснюється у 2024 році, вважає, що означена обставина має суттєве значення для вирішення питання про можливість подання відповідної розписки. На переконання суду, не викликає сумніву те, що сплив строку суттєво ускладнює можливість особи віднайти та долучити необхідний документ.

138.Крім цього, суд вважає, що згадана розписка має істотне значення для всебічного та повного вирішення цієї справи.

139.Не залишається поза увагою суду й те, що до безпосереднього долучення розписки у судовому засіданні на факт її складання покликалися як позивачка, так і відповідач-2, тобто відповідач-1 не був позбавлений можливості висловлювати свою правову позицію з приводу обставин оформлення правовідносин щодо набуття у власність 1/2 частки спірного житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами.

140.Суд зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач-2 за своїм фінансовим становищем у 18-річному віці мав можливість вчиняти договори щодо відчуження цінного майна без отримання зворотного відшкодування від контрагента за договором.

141.Тлумачення вчинених відповідачами дій за оспорюваним договором як таких, що передбачили безоплатний перехід частки в житловому будинку не відповідає принципам справедливості та пропорційності, адже створює істотний економічний дисбаланс для відповідача-2. Така безоплатна передача частки є для позивача вочевидь економічно недоцільною дією, вона позбавляє відповідача-2 права власності на частку; тому для нього зазначена безоплатна передача не має економічного сенсу; якщо тлумачити дії сторін як правочин щодо дарування, то це означало б, що відповідач-2 раптово, без будь-якого економічного обґрунтування та власного інтересу вирішив значно погіршити своє становище; у такому випадку права й обов`язки сторін договору виглядали б вочевидь непропорційно.

142.За таких обставин суд констатує про те, що договір дарування №710 від 16.05.2019 є удаваним, тоді як насправді між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу.

143.Таким чином, 1/2 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на земельні ділянці площею 0,1880 га з кадастровим №:11:011:0030 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

144.Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

145.За змістом статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

146.Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзац перший та другий частини 2 статті 364 ЦК України).

147.Згідно з частиною 2 статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

148.Частиною 1 статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

149.Частиною 2 статті 71 СК України встановлено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

150.Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина 4 статті 71 СК України).

151.Відповідно до частина 4 статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

152.З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

153.Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

154.При цьому суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04.10.2023 по справі №345/2224/20.

155.Верховний Суд у постанові від 08.11.2023 по справі №456/2635/21 зазначав про таке:

155.1.«Згідно з усталеною судовою практикою щодо застування частини п`ятої статті 71 СК України, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України дій»;

155.2.«Водночас суд апеляційної інстанції у справі, що переглядається, не врахував, що спосіб поділу майна визначає суд відповідно до статті 71 СК України з урахуванням встановлених обставин справи та безпідставно відмовив у позові, не вирішивши спір по суті, отже, не виконав завдання цивільного судочинства. За умови, що позивачка не довела, що не можна поділити будинок, земельну ділянку, на якій розташований будинок та гараж, тобто не довела, що ці об`єкти є неподільними речами, не позбавляє суд обов`язку вирішити спір відповідно до підстав та змісту позову з урахуванням норм матеріального права, які регулюють ці спірні правовідносини, шляхом визначення ідеальних часток сторін (бувшого подружжя) в цьому майні без його реального поділу і залишення майна у їх спільній частковій власності».

156.У постанові від 04.10.2023 по справі №691/1240/18 Верховний Суд звернув увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України.

157.Екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд вказує на те, що позовні вимоги про виділ частки задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою не долучено жодних доказів стосовно подільності житлового будинку, тобто можливості виділу частки в натурі. Між тим, беручи уваги цитовані висновки суду касаційної інстанції слід констатувати, що за обставин цієї справи за позивачкою в порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати право власності на 1/4 частки житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на земельні ділянці площею 0,1880 га з кадастровим №:11:011:0030.

158.Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог у частині поділу земельної ділянки, суд вказує про таке.

159.Суд встановив, що право власності на земельну ділянку за кадастровим №:11:011:0030 відповідач-1 зареєстрував 22.05.2019 на підставі рішення Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 17.05.2019 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості ОСОБА_2 ».

160.Відповідно до частини 3 статті 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) в редакції від 07.02.2019, яка діяла на момент прийняття означеного рішення органу місцевого самоврядування безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

161.Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара (пункт «г» частини 1 статті 121 ЗК України).

162.Згідно з частиною 1 статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

163.Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина 9 статті 118 ЗК України).

164.За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про землеустрій» в редакції від 01.01.2019, яка діяла на момент прийняття рішення «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості ОСОБА_2 », документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель, авторського нагляду за виконанням проектів тощо.

165.Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про землеустрій» у згаданій редакції документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Види такої документації встановлювалися частиною 2 цієї ж статті. При цьому до видів документації із землеустрою належали, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

166.Відповідно до положень статті 55 Закону України «Про землеустрій» якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельної ділянки державної чи комунальної власності у власність чи користування, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, така технічна документація розробляється на замовлення власника житлового будинку без надання дозволу Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

167.Таким чином, суд констатує про те, що земельну ділянку за кадастровим №:11:011:0030 відповідач-2 одержав із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.

168.Разом із тим, слід звернути увагу на таке.

169.У постанові Верховного Суду від 21.03.2018 по справі №686/9580/16 зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».

170.Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

171.Аналогічний за своїм змістом підхід втілено у приписах статті 377 ЦК України.

172.Отже, положення національного законодавства закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду.

173.Таким чином, чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

174.Утім, суд зазначає про те, що в порядку поділу за позивачкою слід визнати право власності на 1/4 земельної ділянки, що відповідає її ідеальній частці в спірному будинку.

175.Із урахуванням викладеного, наявні підстави для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог у цій частині.

176.Статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

177.Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

178.У постанові ВП ВС від 27.03.2019 по справі №727/5743/15-ц визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

179.За обставин цієї справи жоден із відповідачів не ставив питання про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу. Відтак суд не вбачає підстав для вирішення питання про пропуск позовної давності та її поновлення. У зв`язку з цим клопотання про поновлення позовної давності не потребує аналізу, оскільки його дослідження знаходиться поза предметом судової оцінки в цій справі.

V. Висновки за результатами розгляду справи

180.Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

181.Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

182.Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

183.Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

VІ. Судові витрати

184.Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

185.Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

186.Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

187.За правилами частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

188.За обставин цієї справи суд встановив наявність підстав для часткового задоволення позову.

189.При цьому позивачка за вимогами майнового характеру подання позову в останній редакції повинна сплатила судовий збір у розмірі 12680,70 грн., з них: 9958,09 грн. за вимогами про поділ будинку, земельної ділянки та стягнення в порядку поділу майна подружжя компенсації половини вартості транспортного засобу; 1398,97 грн. за вимогами про поділ грошових коштів; 1323,64 грн. за вимогами про виділ частки.

190.У свою чергу, за вимогами немайнового характеру за подання цього позову позивачка сплатила судовий збір на суму 2889,60 грн., з них: 908 грн. про оспорювання договору дарування; 908 грн. про вирішення питання про правовий режим майна; 1073,60 грн. про встановлення факту, що автомобіль до його продажу був спільною сумісною власністю подружжя.

191.Суд зауважує про те, що позовні вимоги про поділ грошових коштів та виділ частки були залишені без задоволення, тому з відповідача-1 на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 9958,09 грн.

192.Крім того, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про правовий режим майна, відтак з відповідача-1 на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 908 грн.

193.Понад це, судовий збір за позовні вимоги про оспорювання договору дарування слід стягнути з обох відповідачів у рівних частинах, а саме по 454 грн.

194.Також стягнення з відповідача-1 підлягає судовий збір за подання позивачкою заяви про забезпечення позову в розмірі 496,20 грн.

195.Отже, з відповідача-1 на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у загальному розмірі 11816,29 грн. (9958,09 грн. + 908 грн. + 454 грн. + 496,20 грн.).

196.З відповідача-2 на користь позивачки необхідно стягнути судовий збір у розмірі 454 грн.

197.З приводу стягнення адвокатських витрат суд зазначає про таке.

198.Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

199.За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону, договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

200.Згідно з частиною 1 статті 26 цитованого Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

201.Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

202.З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру або погодинної оплати.

203.Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

204.Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

205.Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

206.Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

207.Вказане узгоджується із правовим висновком відображеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 по справі №922/1964/21.

208.Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

209.Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141 ЦПК України).

210.Отже, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

211.Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 по справі № 280/2635/20 та від 03.10.2019 по справі №922/445/19.

212.За змістом частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави .

213.Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

214.Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

215.Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) ; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

216.Екстраполюючи викладене на обставини цієї справи, суд вказує на те, що позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу за договором про надання правової допомоги б/н від 01.08.2021. укладеним з адвокатом Калинич Оксаною Іллівною.

217.Згідно з пунктами 4.1.-4.3. сторони договору про надання правничої допомоги домовилися про те, що гонорар адвоката становить 15000 грн. та сплачується з моменту підписання цього договору.

218.Водночас на підтвердження суми адвокатських витрат долучено копію квитанції до прибуткового касового ордеру №10 від 24.09.2021.

219.Суд встановив, що із цим позовом позивачка звернулася 04.10.2021, що підтверджується відміткою про дату надходження позовної заяви.

220.Доцільно зауважити про те, що договір про надання професійної правничої допомоги від 01.08.2021 не містить будь-яких відомостей про те, що адвокатські послуги надавалися саме та лише в межах цивільної справи №308/13217/21. Не містить такої інформації також і копія долученої квитанції до касового ордеру. Документального підтвердження детального опису робіт (наданих послуг) у цій справі позивачка не долучала.

221.За таких обставин слід дійти висновку про те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу.

222.Таким чином. суд не вбачає підстав для стягнення на користь позивачки адвокатських витрат.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 133-141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки «SKODA OCTAVIA A5», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , яка становить 111928 (сто одинадцять тисяч дев`ятсот двадцять вісім) грн. 50 коп.

Визнати удаваним договір дарування нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М. 16.05.2019.

Визнати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16.05.2019було фактично укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки у праві власності на житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1880 га, із кадастровим номером :11:011:0030.

Визнати 1/2 частку у праві власності на житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1880 га, із кадастровим номером :11:011:0030 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/4 частину житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1880 га, із кадастровим номером :11:011:0030.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1880 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна) ділянка за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий №:11:011:0030.

У задоволенні решти позову відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 сплачений судовий збір у розмірі 11816 (одинадцять тисяч вісімсот шістнадцять) грн. 29 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 сплачений судовий збір у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.Й. Данко