Провадження №2/463/532/24
УХВАЛА

судового засідання

24 січня 2024 року м. Львів

Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Яворського С.Й.

за участю секретаря с/з - Козак О.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про визнання наказів про встановлення строкової умови трудового договору незаконними та негативними заходами до викривача, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання наказів про встановлення строкової умови трудового договору незаконними та негативними заходами до викривача. Просить визнати незаконним та негативним заходом впливу до викривача ОСОБА_1 наказ №98-к від 05.04.2019 року ректора Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Зіменковського Б.С. в частині параграфу 17, яким істотно змінюються умови праці ОСОБА_1 , встановлені наказом №25-к від 24.01.2019 року; визнати незаконним та негативним заходом впливу до викривача ОСОБА_1 наказ №205к/тр від 30.09.2020 року ректора Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Зіменковського Б.С. в частині встановлення строкової умови трудового договору.

Позивачем 14.12.2023 року та повторно 18.01.2024 року подано заяви про відвід головуючого по справі судді. Вказані заяви про відвід судді підлягають розгляду в судовому засіданні 24.01.2024 року у зв`язку із тим, що зазначена справа 11.12.2023 року скерована до Львівського апеляційного суду, на вимогу останнього, для вирішення поданої 17.11.2023 року позивачем ОСОБА_1 до апеляційного суду заяви про роз`яснення судового рішення. Справу повернуто до Личаківського районного суду м.Львова лише 10.01.2024 року та зважаючи на зазначене вирішення питання про відвід судді згідно поданої 14.12.2023 року першої заяви про відвід судді призначено на 24.01.2024 року.

Згідно поданої 14.12.2023 року заяви позивач зазначив про те, що суддя Яворський С.Й. не може брати участі в розгляді вказаної цивільної справи та підлягає відводу у зв`язку із наявністю у позивача обгрунтоваих сумнівів в неупередженості та об`єктивності судді, з врахуванням тої обставини, що ухвали судді Яворського С.Й. від 21.02.2022 року та 28.02.2023 року про повернення позовної заяви у даній справі скасовані судом апеляційної інстанції з мотивів, викладених у постановах Львівського апеляційного суду від 13.10.2022 року та від 26.10.2023 року відповідно.

Аналогічні підстави для відводу судді викладені позивачем і в заяві від 18.01.2024 року.

Позивач в судовому засіданні заявлений головуючому судді відвід підтримав в повному обсязі з підстав, передбачених у поданих письмових заявах.

Представник відповідача в судовому засіданні наголосила на тому, що суду довіряє, а відтак не вбачає правових підстав для відводу головуючого судді Яворського С.Й.

Заслухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи та дослідивши відповідні обставини, суд вважає, що наявні підстави для відводу головуючого по справі судді.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до ч.3 ст. 39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим.

Оцінюючи зазначені в заяві про відвід судді обставини на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства та обставинам справи суд враховує наступне.

15.12.2021 року позивач ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Личаківського районного суду м.Львова з позовом немайнового характеру про визнання наказів про встановлення строкової умови трудового договору незаконними та негативними заходами до викривача.

Ухвалою судді від 17.12.2021 року позовну заяву було залишено без руху. Для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви позивачу було роз`яснено необхідність скерування на адресу суду заяви про усунення недоліків, в якій слід зазначити про наявність такого майнового стану позивача, який унеможливлює сплату судового збору за заявлені вимоги, та долучити документи на підтвердження такого стану, як підстави для відстрочення сплати судового збору, або за відсутності такого стану та документів (доказів) представити оригінал платіжного документа про сплату судового збору за заявлені вимоги на загальну суму в розмірі 1816,00 грн.

Ухвалою суду від 21.02.2022 року позовну заяву повернуто у зв`язку із не усуненням недоліків позовної заяви.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13.10.2022 року ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 21.02.2022 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08.11.2022 року справу передано в провадження судді Яворського С.Й.

На виконання вимог ухвали Львівського апеляційного суду від 13.10.2022 року, ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 10.11.2022 року позовну заяву було залишено без руху. В задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору та повернення судового збору відмовлено. Для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині даної ухвали судом встановлено строк у 10 днів з дня отримання позивачем ухвали від 10.11.2022 року. Зокрема, вдруге для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви позивачу було роз`яснено та наголошено на необхідності скерування на адресу суду заяви про усунення недоліків, до якої слід долучити оригінал платіжного документа про сплату судового збору за заявлені вимоги на загальну суму в розмірі 1816,00 грн.

Зокрема, при постановленні ухвали від 10.11.2022 року суддею було враховано і те, що скеровану суду 31.12.2021 року позивачем ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» квитанцію №НМСХ-СРР7-76КВ-62М2 від 30.12.2021 року про сплату судового збору в розмірі 1816,00 грн. суд не вважає належним доказом на підтвердження факту сплати судового збору за заявлені до Личаківського районного суду м.Львова в межах цивільної справи №463/14135/21 вимоги виходячи з наступного. Як вбачається з представленого платіжного документа - квитанції №НМСХ-СРР7-76КВ-62М2 від 30.12.2021 року позивачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 1816,00 грн. у справі №463/14135/21 за наступними реквізитами одержувач коштів - ГУК Львів/Личаківський р-н/22030101, код одержувача (код за ЄДРПОУ) 38008294, р/р одержувача UA0013954, код класифікації доходів бюджету 22030101. На виконання вимог ст.9 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 здійснено сплату судового збору в розмірі 1816,00 грн. за подання позовної заяви у справи №463/14135/21 на р/р одержувача UA0013954, що не є р/р Личаківського районного суду м.Львова, як одержувача сплачених в якості судового збору коштів за справу №463/14135/21. Згідно інформації наявної на офіційному сайті Львівського апеляційного суду р/р одержувача UA0013954 є одним із платіжних реквізитів для перерахування судового збору при зверненні із відповідною заявою саме до Львівського апеляційного суду, а не Личаківського районного суду м.Львова. Відтак вказане свідчить про те, що судовий збір в розмірі 1816,00 грн. за квитанцією №НМСХ-СРР7-76КВ-62М2 від 30.12.2021 року позивачем ОСОБА_1 сплачено за платіжними реквізитами Львівського апеляційного суду, а не Личаківського районного суду м.Львова, як одержувача сплачених в якості судового збору коштів за справу №463/14135/21. Щодо клопотання позивача про повернення йому Личаківським районним судом м.Львова помилково сплачених позивачем на рахунок Львівського апеляційного суду грошових коштів в розмірі 1816,00 грн., то суд вважає за необхідне повторно зазначити про те, що такі кошти повертаються відповідно до Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787. З метою повернення помилково сплаченого судового збору платнику необхідно звернутись до суду (на рахунок якого помилково перерахований судовий збір) із заявою про отримання подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджету, форму якого затверджено Порядком. Після отримання в суді подання, згідно з абз. 5 п. 5 Порядку останнє подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджуюсь перерахування коштів до бюджету. А тому з наведених підстав суд в задоволенні клопотання про повернення суми помилкового сплаченого судового збору відмовив.

Ухвалою суду від 28.02.2023 року позовну заяву повернуто у зв`язку із не усуненням недоліків позовної заяви.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26.10.2023 року ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 28.02.2023 року скасовано, а справу направлено для до суду першої інстанції для відкриття провадження у справі.

Ухвалою судді від 04.12.2023 року відкрито провадження у справі.

Щодо необхідності залишення позовної заяви без руху з підстав несплати судового збору і як наслідок створення заявнику перешкод у доступі до правосуддя суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до пунктів 1, 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Стаття 6 Конвенції, зокрема, передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Водночас відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Дійсно, за практикою щодо застосування статті 6 Конвенції, наведеною, зокрема, у рішеннях ЄСПЛ у справах «Георгел і Георгета Стоїческу проти Румунії» (Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania), «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансового положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

Поряд з цим, ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави в цивільних спорах, і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження в цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 19.06.2001, пункт 59).

Більше того, у вище зазначеному рішенні у справі «Креуз проти Польщі» Суд наголосив, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах.

Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Однак Суд наголошує, що сума зборів, призначена у світлі конкретних обставин цієї справи, включаючи спроможність заявника її сплатити та стадію, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено, є важливими чинниками при визначенні того, скористалася ця особа своїм правом доступу до суду чи ні та чи мала «розгляд судом».

Враховуючи ці чинники, далі Суд має визначити, чи становила вимога сплати збору, зокрема за обставин цієї конкретної справи, обмеження, яке завдало шкоди самій суті права заявника на доступ до суду.

Отже, судовий збір сам по собі не обмежує право особи на справедливий суд, однак при цьому такий збір повинен встановлюватись з урахуванням спроможності заявника його сплатити та стадії, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Зазначені вище правові висновки щодо встановлення державною для заявника обов`язку у вигляді необхідності сплати судового збору в контексті доступу до правосуддя сформульовані в постанові ВП ВС від 29 листопада 2023 року, справа № 906/308/20, провадження № 12-58гс23.

Зважаючи на вищенаведені положення чинного законодавства та прецедентної практики ЄСПЛ суд приходить до висновку, що у даній справі було враховано усі ці обставини та вимоги, взято до уваги та проаналізовано на предмет доказового підтвердження зазначені позивачем у поданих заявах дані, та за результатами таких постановлено відповідні судові рішення, які оскаржені позивачем в апеляційному порядку. При цьому, суд зазначає про те, що питання правомірності (неправомірності) скасування в апеляційному порядку ухвал про повернення позовної заяви він не зачіпає.

У відповідності до ч.4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Разом з тим, у кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»).

Згідно з п.12 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських судів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів і незмінності суддів при винесенні судових рішень, у відношенні сторін в судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, тобто вільними від будь-яких зв`язків, упередженості, які впливають або можуть сприйматися як такі, що впливають на здатність судді приймати незалежне рішення. Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси визначеної сторони в якому-небудь спорі. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки зі сторони сторін в конкретному розгляді, але і зі сторони суспільства в цілому. І суддя повинен бути не тільки реально вільним від будь-якого невідповідного зв`язку, упередженості або впливу, але він повинен бути вільним від цього і в очах розумного спостерігача. Інакше довіру до незалежної судової влади буде підірвано.

Незважаючи на те, що заявлений позивачем по справі головуючому судді відвід фактично пов`язаний із незгодою останнього з постановленими суддею по справі судовими рішеннями, які скасовано в апеляційному порядку, суддя приходить до висновку про те, що для забезпечення умов, за яких у сторін не виникало б будь-яких сумнів в об`єктивності та неупередженості судді Яворського Сергія Йосифовича, як головуючого у справі, наявні підстави для відводу судді, а тому суд задовольняє подану заяву про відвід судді.

Керуючись ст.ст. 36,39,40 ЦПК України, суд, -

постановив:

заяву позивача ОСОБА_1 про відвід судді - задовольнити.

Відвести суддю Яворського Сергія Йосифовича від розгляду цивільної справи №463/14135/21, провадження №2/463/532/24, за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про визнання наказів про встановлення строкової умови трудового договору незаконними та негативними заходами до викривача.

Матеріали цивільної справи №463/14135/21, провадження №2/463/532/24, за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького про визнання наказів про встановлення строкової умови трудового договору незаконними та негативними заходами до викривача - передати для визначення судді у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення суддею.

Ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.

Суддя: С.Й. Яворський