П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2024 року м. Київ

Справа № 758/5067/21

Провадження № 22-ц/824/3566/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 13 березня 2024 року

Повний текст постанови складено 14 березня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Євграфової Є.П.

секретаря Мандрики О.П.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

державний реєстратор, приватний нотаріус Київського

міського нотаріального округу м. Києва Меженська Кароліна Сергіївна,

треті особи: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

приватний нотаріус Донецького міського нотаріального

округу Химич Олена Анатоліївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Меженської Кароліни Сергіївни, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Химич Олена Анатоліївна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , державного реєстратора, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Меженської К. С., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу

Химич О. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позов мотивований тим, що згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», станом на 08 листопада 2019 року 40/100 частини квартири АДРЕСА_1 було зареєстрована на праві власності за позивачем, а 60/100 її частини - за ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після чого, у невстановлених осіб виник умисел на шахрайське заволодіння квартирою. За вказаним фактом, було розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 0004579, відомості про яке внесено до ЄДРСР. Вказував, що згідно договору купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року, позивач та ОСОБА_5 відчужили свої частки квартири на користь ОСОБА_2 . Однак, зазначений договір позивач не підписував, а відтак, він є підробленим. Також, вказував, що з 2000 року він постійно проживає в Німеччині та фізично не міг підписати оспорюваний правочин у м. Донецьку, оскільки не в`їжджав в цей час на територію України.

ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від

18 листопада 2011 року, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич О. А. за №1148 (нотаріальний бланк ВРЕ № 112645); скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обмежень № 50356460 від 20 грудня 2019 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Меженською К. С.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 травня 2021 року відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в загальному позовному провадженні та призначено у справі підготовче судове засідання.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Меженської К. С., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Химич О. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі продажу квартири від 18 листопада 2011 року, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич О. А. за № 1148 (нотаріальний бланк ВРЕ № 112645).

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та обмежень № 50356460 від

20 грудня 2019 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Меженською К. С.

Рішення суду мотивоване тим, що суд під час розгляду справи встановив, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 10 серпня 2021 року

№ СЕ-19/111-21/36687-ПЧ. Отже, спірний договір було укладено без волевиявлення ОСОБА_1 , а тому суд дійшов висновку про недійсність спірного договору на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

16 грудня 2023 року ОСОБА_4 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, або зупинити провадження у справі до вирішення кримінальної справи за кримінальним провадженням

№ 0004579.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник придбав квартиру для проживання своєї родини за спільні кошти подружжя та кошти родини дружини за реальну ринкову вартість майна. Наразі у квартирі зареєстровані та проживають члени його родини, у тому числі, неповнолітня дитина. При укладенні договору купівлі-продажу квартири, заявнику не було відомо про взаємовідносини попередніх власників. Документи надані продавцем квартири, повністю відповідали вимогам закону. Покази свідка були помилково покладені в основу оскаржуваного рішення, оскільки вказаний свідок не може бути обізнаний про обставини укладення договору купівлі-продажу квартири. Долучений до матеріалів справи висновок експерта від 10 серпня 2021 року, не є належним доказом у справі, оскільки у висновку міститься інформація, що його проведено у рамках кримінального провадження № 0004579, але орган досудового розслідування, процесуальним шляхом не спрямовував до суду на розгляд цивільної справи отримані дані досудового слідства. Крім того, при проведення дослідження підписів на договорі, скаржником було

б заявлено клопотання про дослідження всіх підписів сторін договору, дослідження матеріалів, які зберігаються у нотаріуса, проведення документознавчого дослідження бланку договору на предмет його підроблення. Проведення Подільським УП ГУНП

у м. Києві досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004579 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, предметом якого є обставини, що стосуються обставин спору по даній справі, свідчить про наявність підстав для зупинення провадження по даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі. Вказуючи, що заявляючи вимогу про скасування договору купівлі-продажу, позивач фактично дії, в тому числі, в інтересах іншого власника квартири, без будь-яких правових підстав на це.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 20 грудня 2023 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

29 грудня 2023 року матеріали справи № 758/5067/21 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 січня 2023 року клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Меженської К. С., треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Химич О. А. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

25 січня 2024 року представник державного реєстратора, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Межинської К. С. - адвокат Папазова Г. А. подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

06 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Коваль В. Б. подав до Київського апеляційного суду відзив, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та його представник адвокат Буркацький В.Л., представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Межинської К.С. адвокат Папазова Г.А. підтримали доводи апеляційної скарги.

Представника ОСОБА_1 адвокати Коваль В.Б., Романюк І.М. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Химич О.А. в судове засідання не з`явилися.

Як убачається з матеріалів справи, місце проживання відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_2 , третьої особи ОСОБА_3 Запоріщька АДРЕСА_3 , місцезнаходження приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Химич О.А. АДРЕСА_4 .

За змістом ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

За змістом ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Химич О.А., про день та час розгляду справи повідомлялися шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Київського апеляційного суду.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Зважаючи на те, що відповідача ОСОБА_2 , та третіх осіб ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Химич О.А. належним чином повідомлено про розгляд справи, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача та третіх осіб дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , третіх осіб ОСОБА_3 , приватного нотаіуса Донецького міського нотаріального округу Химич О.А.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, урахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що згідно інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № КВ-2019 № 43627 від 08 листопада 2019 року, згідно з даними реєстрових книг Бюро квартира АДРЕСА_1 на праві власності була зареєстрована за: 40/200 частин - ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації 04 квітня 1997 року (наказ № 10714 від 04 квітня 1997 року) та зареєстрованого в Бюро 08 квітня 1997 року за реєстровим № 7537; 40/200 частин - ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Мойсеєнко Т. О. від 29 листопада 2006 року № 4983 та зареєстрованого в Бюро 14 грудня 2000 року за реєстровим № 7537; 60/100 частин - ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації 04 квітня 1997 (наказ № 10713 від 04 квітня 1997 року) та зареєстрованого в Бюро 08 квітня 1997 року за реєстровим № 7537.

Згідно з відповіді Київського міського відділу державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

№ 399/220.2-09 від 12 лютого 2020 року, у відділі проведена державна реєстрація смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис про смерть від 08 жовтня 2019 року № 16627. Місце проживання ОСОБА_5 документами підтверджене не було. Свідоцтво про смерть відділом не видавалось.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 194091179 від 20 грудня 2019 року квартира

АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 січня 2011 року, серія та номер 1148, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич О. А. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50356460 від 20 грудня 2019 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Меженська К. С.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 195279286 від 27 грудня 2019 року квартира

АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2019 року, серія та номер 8028, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М. С. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50523581 від 27 грудня 2019 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Куксова М. С.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 197021756 від 21 січня 2020 року квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 січня 2020 року, серія та номер 174, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50735540 від 21 січня 2020 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу м. Києва Каплун Ю. В.

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 грудня

2019 року зареєстровано кримінальне провадження № 0004579 за заявою ОСОБА_7 щодо наступної події: невстановлена особа, перебуваючи у невстановленому слідством місці та часі, діючи умисно шляхом обману заволоділа квартирою

АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить

ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 10 серпня 2021 року

№ СЕ-19/111-21/36687-ПЧ, підпис який розташований на зворотному боці договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого у реєстрі за № 1148, поруч із рукописним написом « ОСОБА_1 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його підпису.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 як на підставу заявлених вимог вказував, що спірний договір купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року він не підписував, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від

10 серпня 2021 року № СЕ-19/111-21/36687-ПЧ.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам в межах доводів позовної заяви, Київський апеляційний суд виходить із такого.

Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи

є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.

Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.

Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.

Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.

Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.

Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину,

а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину,

а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину

є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права

і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті,

а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 76, 102 ЦПК України висновок експерта є доказом обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань, тож на його підставі особа може заперечувати факт вчинення правочину.

Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.

Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір.

У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які

є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами

у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 18 листопада 2011 року, мотивуючи їх тим, що підпис від його імені у договорі купівлі-продажу від 18 листопада 2011 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою, що встановлено у висновку судової почеркознавчої експертизи від 10 серпня 2021 року № СЕ-19/111-21/36687-ПЧ.

За встановленими у справі обставинами, оспорюваний вказаний договір

ОСОБА_1 не підписував та, відповідно, волевиявлення щодо правочину не було, істотних умов цих договорів не погоджував.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від

05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося (саме це і стверджується позивачем і достеменно встановлено судом).

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів

у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача.

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від

26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

У справі, що переглядається, Київський апеляційний суд установив, що згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 10 серпня 2021 року

№ СЕ-19/111-21/36687-ПЧ, підпис який розташований на зворотному боці договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого у реєстрі за № 1148, поруч із рукописним написом ОСОБА_1 - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі

№ 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від якого не відступила у постанові від

26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19ц (провадження № 14-79цс21), зробила висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не

є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені

й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна

з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Таким чином, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння,

є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності не є потрібним для захисту порушених прав позивача.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження

№ 14-125цс20).

Вимоги про витребування спірної квартири ОСОБА_8 не заявляв.

З наведених підстав оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню

з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав обрання позивачами неефективного способу захисту прав.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 , скасування рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року та ухвалення у справі нового судового рішення про відмову

в задоволенні позову, судові витрати в розмірі 2724 грн., які понесені

ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Подільского районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року скасувати

і ухвалити у справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 2724 грн. судових витрат понесених у зв?язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

Є.П. Євграфова