Номер провадження: 22-ц/813/2150/24
Справа № 495/540/21
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.

за участю секретаря судового засідання Пухи А.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2

представник відповідача - ОСОБА_3

третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Прийомової О.Ю., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заяви та обставини справи

Позивач ОСОБА_1 , звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики, змінивши предмет позову та уточнивши свої позовні вимоги 07.10.2021 року, остаточно просить суд: стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову суму за розпискою від 13.11.2015 року у розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 365 586, 00 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних за весь період прострочення виконання зобов`язання в розмірі 1 500 доларів США, що еквівалентно 41 799,15 грн, а також понесені судові витрати та витрати, пов`язані з правничою допомогою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13.11.2015 року між нею та відповідачем був укладений договір у формі письмової розписки. Вказує, що відповідно до вказаного договору, ОСОБА_2 отримав від позивача 10 000 доларів США та зобов`язався їх повернути до 31.12.2018 року. Термін зазначений відповідачем у договорі станом на дату подання позову вийшов. За твердженням позивача, відповідач на протязі останніх декілька років періодично обіцяв погасити своє зобов`язання, але грошові кошти так і не повернув. На підставі усього вищевикладеного, вважає, що існують усі правові підстави для задоволення її позовних вимог, з якими вона і звернулась до суду.

26 квітня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовні вимоги, відповідно до якого просить суд відмовити у повному обсязі у задоволені позовних вимог позивача, вказуючи, що його фактичне місце проживання інше, ніж зазначене у позові, та про те, що він лише у квітні 2021 вперше дізнався про існування позову ОСОБА_1 до нього, в той час як у березні справа вже була призначена до судового розгляду. Він повністю не погоджується з позовом, вказуючи при цьому, що між сторонами був укладений не договір позики, а договір задатку. Посилаючись на ст. 1046 ЦК України, вказав, що боргові правовідносини за договором позики виникають тільки тоді, коли друга сторона бере у борг певне майно та зобов`язується повернути таке ж саме майно у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості. Однак в тексі розписки від 13.11.2015 року чітко зазначено, що отримавши грошові кошти, відповідач зобов`язується передати позивачу гараж з земельною ділянкою /після її оформлення/. Таким чином, вважає, що між сторонами договору виникли відносини купівлі-продажу, де предметом договору є об`єкт нерухомості /гараж/ та земельна ділянка, право власності на яку мало набуватись в майбутньому, як це допускається ст. 656 ЦК України, а 10 000 доларів США є задатком, тобто грошовою сумою, що видається кредиторові у рахунок належних з неї за договором платежів, адже 10 000 доларів США є частиною оплати від повної вартості гаражу, яка загалом складає 15 000 доларів США. За твердженням ОСОБА_2 він повністю виконав свої зобов`язання, а саме: передав позивачу гараж пропри те, що осатаній з ним не розрахувався. 02.02.2017 року було оформлено право власності за відповідачем на земельну ділянку під гаражем, для наступного переоформлення на позивача. Між тим, позивач ухилилась від взятих на себе зобов`язань, посилаючись на відсутність коштів, а тому оскільки порушення зобов`язання виникло з вини боржника, вважає, що задаток не підлягає поверненню, а залишається у кредитора у відповідності до ст. 571 ЦК України. Таким чином, зауважує, що грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США є задатком за придбання гаражу, 5 000 доларів США залишком від повної вартості гаражу, який продається, 31.12.2018 року не є строком повернення боргу за договором позики, а крайнім строком відчуження майна. З урахуванням викладеного просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_4 та стягнути з неї понесені ОСОБА_2 судові витрати.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 10 000 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить за офіційним курсом НБУ - 365 586, 00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3205, 00 грн та витрати з наданням правової правничої допомоги у розмірі 10000 грн. В іншій частині в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що на підставі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку їх належності, допустимості, достатності, об`єктивності, та у їх логічному взаємозв`язку, виходячи із норм права, що врегульовують дані правовідносини, того, що передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 10 000 доларів США є авансом, суд вважав за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 10 000 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить за офіційним курсом НБУ 365 586, 00 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою відповідно до якої просив скасувати оскаржуване ріщення та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначав, що суд першої інстанції невірно трактував зміст розписки 13.11.2015 року. Відповідно до змісту вказаної розписки, позивач передав відповідачу грошові кошти, які є еквівалентними 10000 доларам США але в розписці не вказано що була передана саме валюта. Також в розписці було зазначено, що позивач зобов`язується передати відповідачу другу частину коштів, яка також є еквівалентною 5000 доларам США. Ані докази позивача по справі, ані показання свідків не довели того факту, що відповідачем нібито було отримано від позивача кошти саме у іноземній валюті. Відповідач вважає, що суд першої інстанції невірно трактував зміст розписки, що стало наслідком для прийняття незаконного рішення, оскільки повернення коштів іншій стороні чи стягнення їх із сторони, яка мала б такий обов?язок їх повернути у іноземній валюті чи стягнення у національній валюті, але з урахуванням курсу валюти, еквівалент якої сторони обумовили у договорі чи угоді, можливий лише в тому випадку, якщо сторони узгодили таке повернення коштів з рахуванням актуального курсу валют. Більше того, відповідно до змісту розписки, відповідач після отримання завдатку, зобов?язувався оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку та передати її у користування разом із гаражем, який на ній установлений. Станом на день укладення вищевказаної розписки, відповідач не був власником земельної ділянки, загальною площею 0,0068га із призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка належала йому на праві постійного користування, однак без права відчуження. Однією з умов розписки було зобов?язання відповідача оформити належним чином право власності на вказану земельну ділянку та у подальшому здійснити її відчуження разом із гаражем, який на ній був розташований на користь позивача після виконання позивачем свого зобов?язання зі сплати грошових коштів, які будуть еквівалентні 5000 доларів США. Зазначали, що відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачем було виконано свою частину зобов?язань за розпискою після отримання грошових коштів від позивача. Так, 02.02.2017 року відповідачем було зареєстровано за собою право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,0068га із призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0745. Згідно змісту розписки, наступною умовою виконання своїх зобов?язань мала бути передача позивачем залишку грошових коштів, розмір яких був еквівалентний 5000 доларів США та подальше переоформлення права приватної власності від відповідача на позивача. Однак, в порушення умов розписки, Позивач не здійснив оплату залишку грошових коштів, мотивуючи це різними причинами, в тому числі - і нібито у зв?язку з неоформленням Відповідачем необхідних правовстановлюючих документів на об?єкт нерухомості - земельну ділянку. Вважали, що суд першої інстанції помилково погодився із твердженнями позивача з приводу оформлення права власності на гараж, оскільки жодних домовленостей з приводу створення будь-якої документації між сторонами не було. Також вважали, що суд першої інстанції вийшов за рамки розгляду справи та помилково назвав кошти, які були передані позивачем, авансом. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов?язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов?язання. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов?язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. По суті, розписка від 13.11.2015 року є договором купівлі-продажу, в якому були зазначені істотні умови щодо його виконання: спочатку позивач передає відповідачу грошові кошти, які є завдатком для забезпечення виконання відповідачем своїх подальших зобов?язань (оформлення права власності на земельну ділянку); далі відповідач вживає заходів з оформлення такого права власності та в подальшому, після оплати позивачем решти грошових коштів, здійснює відчуження належного йому нерухомого майна. Таким чином, внесення завдатку, як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов?язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови. розумінні поняття завдатку, такий виконує наступні функції: 1) платіжну, яка полягає у тому, що завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів (тобто, завдаток є частиною суми, яку боржник зобов?язаний сплатити кредитору за основним договором; 2) забезпечувальну, яка проявляється в тому, що видача завдатку стимулює боржника до належного виконання основного зобов?язання, оскільки у разі порушення забезпеченого завдатком зобов?язання з вини боржника завдаток залишається у кредитора (аб3.1 ч.1 ст.571 ЦК); водночас стимулююча дія завдатку певною мірою спрямована і на кредитора, який у разі порушення основного зобов?язання з його вини повинен повернути боржникові завдаток і додатково сплатити суму у розмірі завдатку чи його вартості (абз.2 ч.1 ст.571 ЦК); 3) підтверджувальну, суть якої зводиться до того, що видача завдатку засвідчує факт укладення основного договору. Внесення завдатку як способу виконання зобов?язання може мати місце лише у випадку наявності зобов?язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості. Фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу об?єкту нерухомого майна з певними умовами забезпечення виконання сторонами своїх зобов?язань, а саме - з метою забезпечення відповідачем виконання свого обов?язку з оформлення належних правовстановлюючих документів, позивач передав йому грошові кошти, що були еквівалентні 10000 доларів США. Виконавши свій обов?язок, що підтверджується в тому числі - матеріалами справи, Відповідач очікував передачі йому решти грошових коштів для подальшого відчуження земельної ділянки на користь позивача. Відповідно до статті 571 ЦК України, якщо порушення зобов?язання, що забезпечене завдатком, сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Відповідач вважає, що ним було у повному обсязі виконано зобов?язання, які йому належало виконати відповідно до змісту розписки від 13.11.2015 року. Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який наявний в матеріалах справи, однак який не був належним чином оцінений судом першої інстанції. В свою чергу позивач не зміг своїми доказами довести, що невиконання подальших зобов?язань відбулось не з його вини, зокрема, ним так і не було сплачено грошові кошти на користь відповідача для здійснення подальшого відчуження земельної ділянки, навіть не зважаючи на те, що позивач користується вказаною земельною ділянкою з моменту підписання сторонами вищевказаної розписки, що ним не заперечується та було підтверджено відповідними показаннями свідків.

Явка в судове засідання

27 лютого 2024 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від адвоката Каланжова В.А. про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що останній в цей час приймає участь в іншому судовому засіданні в суді першої інстації.

Інші учасники справи та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились.

Обставини зазначені ОСОБА_5 в заяві про відкладення судового засідання є не обгрунтованими наданими доказами участі адвоката в іншому судовому розгляді та є такими такими, що не заважають розгляду апляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.

Щодо пояснень заявлених ОСОБА_5 27.02.2024 року , судова колегія приходить до висновку, що письмові пояснення подані в порядку статті 242 ЦПК України цією нормою не регулюються.

Судова колегія роз`яснює, що у представник позивачки не скористався своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України, а такі пояснення за змістом і формою характерні відзиву на апеляцію скаргу, тому апеляційний суд залишає їх без розгляду.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією встановлено наступне.

13.12.2015 року ОСОБА_2 було складено письмову розписку, з якої вбачається, що він отримав у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі еквівалентному на час отримання коштів 10 000 доларів США.

ОСОБА_2 у розписці взяв на себе відповідальність за волевиявленням та згодою ОСОБА_1 передати у власність з оформленням правовстановлюючих документів ОСОБА_1 об`єкт нерухомості та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 та належить йому на праві приватної власності /гараж/, після зняття арешту та отримання повної грошової суми від ОСОБА_1 еквівалентної 5000 доларів США.

Далі, за текстом розписки , відповідач свідчив, що строк відчуження зазначеного майна мав відбутись до 31.12.2018 року.

В противному випадку взяв на себе обов`язок віддати кошти, взяті у ОСОБА_4 (а.с. 6).

Сторонами не оспорюється, що вказана розписка написана власноручно відповідачем ОСОБА_2 ..

Позивач зазначає, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, тому повинний повернути кошти та 3% річних від простроченої суми.

Відповідач наполягає, що йому позивачем наданий завдаток, він взяті на себе зобов`язання виконав, тому завдаток не підлягає поверненню.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, ОСОБА_2 набув право власності 07 лютого 2017 року на земельну ділянку, кадастровий номер: :01:002:0745 за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 66)

Право власності на об`єкт нерухомості гараж до теперішнього часу є неоформленим.

Допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в судовому засіданні пояснили, що їм відомо про домовленість між сторонами щодо придбання гаражу, на що позивач надала відповідачу кошти в якості завдатку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно з ч.1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно п.2, п.4 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст. 626 ЦКУ - договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 638 ЦКУ - договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

З матеріалів справи, а саме з розписки від 13.12.2015 року неможливо встановити правову природу укладеного правочину позики, адже у ній йдеться не про повернення отриманої у борг суми, а вчинення інших дій, обумовлених даним документом, зокрема відчуження майна.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Судова колегія погоджується з судом першої інстанції стосовно не згоди з доводами позивача, що між сторонами виникли правовідносини з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Судова колегія також вважає вірним, що суд першої інстанції не погодився із доводами відповідача та його представника, що 10 000 доларів США є завдатком за придбання гаражу з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 10 000 доларів США є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком. як наполягає апелянт.

Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України суд вважає, що сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові: від 23 липня 2018 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18); правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року справа № 711/5065/15-ц, провадження № 61-18537св19.

Посилання відповідача на те, що саме з вини ОСОБА_1 сторони не уклали основний договір, а тому позивачка за первісним позовом втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.

Як зазначав у своєму відзиві відповідач в суді першої інстанції, що на час укладання розписки, за ним ще не було оформлено право власності на земельну ділянку, що перебувала під гаражем, за адресою: АДРЕСА_2 , який він передав у користування позивачу, з обумовленістю наступного переоформлення належним чином, що і стало перепоною у нотаріальному укладанні договору купівлі-продажу та домовленістю сторін щодо написання саме такої розписки .

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних, суд першої інстанціїї прийшов вірного висновку виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Питання щодо застосування положень статті 625 ЦК України вже були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, зокрема в контексті застосування її положень до відносин сторін, урегульованих нормами статей 693, 1212 ЦК України, а також пов`язаних із невиконанням судового рішення тощо.

Так, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 331/5054/15-ц Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення частини другої статті 693 та частини другої статті 625 ЦК України, погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача вартості оплаченого позивачем товару з урахуванням установленого індексу інфляції та 3 % річних, оскільки відповідач не виконав зобов`язання з передання товару позивачеві та не повернув на вимогу позивача сплачену ним вартість товару.

В іншій постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення статті 1212 ЦК та частини другої статті 625 ЦК України: погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 (провадження №3-295гс16), про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань; зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не взяла до уваги доводів відповідача про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України може застосовуватись судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання, оскільки ним якраз порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

У постановах від 13 травня 2014 року у справі № 921/266/13-г/7 та від 18 жовтня 2017 року у справі № 910/8318/16 Верховний Суд України дійшов таких висновків: право на повернення грошових коштів виникло у кредитора внаслідок порушення боржником обов`язку передати кредиторові відповідний товар, і це право не становить зміст основного зобов`язання; грошовим є зобов`язання, що передбачає передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціни договору, натомість зобов`язання поставити товар, передати річ, здійснити будівництво тощо не набуває характеру грошового; стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар; за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України; повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу, а не грошовим зобов`язанням; частиною третьою статтею 693 ЦК України законодавець передбачив спосіб захисту покупця товару, який здійснив попередню оплату, від неналежного виконання зобов`язань з боку продавця, а саме нарахування процентів відповідно до статті 536 цього Кодексу.

Схожих висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 910/23585/16, від 14 березня 2018 року у справі № 910/24853/13, від 26 жовтня 2018 року у справі № 910/1775/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 916/75/18, від 21 червня 2019 року у справі № 910/9288/18, від 01 липня 2019 року у справі № 910/5773/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 923/1151/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 906/190/19, відповідно до змісту яких: грошовим є зобов`язання, що передбачає передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціни договору, а зобов`язання поставити товар за своєю природою не є грошовим зобов`язанням і не набуває характеру грошового; за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України; стягнення попередньої оплати не є наслідком порушення грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар; частиною третьою статті 693 ЦК України як спеціальною нормою передбачено спосіб захисту покупця товару, який здійснив попередню оплату, від неналежного виконання зобов`язань з боку продавця, а саме можливість нарахування на суму попередньої оплати процентів відповідно до статті 536 ЦК України.

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони договору за допущене нею правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на не договірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

На підставі вищевикладеного судова колегія вважає, що за своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата з подальшим переданням у власність з оформленням правовстановлюючих документів ОСОБА_1 об`єкт нерухомості та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (гараж), не можна розцінювати як грошове зобов`язання в розумінні статті 625 ЦК України, тому вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням усього вищенаведеного, на підставі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку їх належності, допустимості, достатності, об`єктивності, та у їх логічному взаємозв`язку, виходячи із норм права, що врегульовують дані правовідносини, того, що передана позивачкою грошова сума у загальному розмірі 10 000 доларів США є авансом, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, стягнути з відповідача на його користь кошти у розмірі 10 000 доларів США, що в еквіваленті до гривні становить за офіційним курсом НБУ 365 586, 00 грн, що також знайшло підтвердження під час апеляційного перегляду.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам відзиву на позовну заяву, яким надано належної правової оцінки судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, є необґрунтованими належними та допустими доказами, а тому не заслуговують на їх задоволення, при тому, що судом першої інстанції надано належної правової оцінки суті даного спору.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені апеляційні вимоги задоволенню не підлягають .

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко