Справа № 482/2108/23
Номер провадження 2/482/285/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2024 року м. Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Сергієнко С.А., за участю секретаря Шведової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, від імені та в інтересах якої на підставі договору діє адвокат Ярмуш В.В., звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки, одна з яких площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, а друга - площею 0,30 га для ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

У своїх вимогах позивач посилається на те, що 06 липня 1995 року він придбав у ОСОБА_2 житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельні ділянки, одна з яких площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, а друга - площею 0,30 га для ведення особистого підсобного господарства за вищевказаною адресою.

Позивач сплатив ОСОБА_2 5000 гривень, що становить повну вартість зазначених об`єктів нерухомості, про що склали відповідну розписку.

ОСОБА_2 передав позивачу ключі від будинку та правовстановлюючі документи на нерухоме майно і він почав проживати у вказаному будинку, обробляти земельні ділянки, проводити ремонт, оплачувати комунальні послуги, де і проживає по теперішній час. При купівлі будинку сторони домовились оформити договір купівлі-продажу нотаріально.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, як зазначає позивач, спадкоємцем після нього є його син ОСОБА_3 .

Позивач зазначив, що неодноразово звертався до ОСОБА_3 з приводу нотаріального оформлення будинку та земельних ділянок, але останній відмовлявся у зв`язку з тим, що для цього йому потрібно було б спочатку оформити свої спадкові права після смерті батька, для чого витратити багато часу та коштів.

З посиланням на те, що зі свого боку позивач виконав всі умови договору, передавши ОСОБА_2 грошові кошти та отримавши у власність житловий будинок та земельні ділянки, проте, у зв`язку з тим, що через смерть ОСОБА_2 позивач безповоротно втратив можливість нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, він вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 220 ЦК України, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 06.07.1995 року, укладений між ним та ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок та земельні ділянки.

У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у їх з позивачем відсутність, позовні вимоги позивача підтримує повністю, просить суд про їх задоволення.

Відповідач - Костянтинівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області, яка ухвалою суду від 13.12.2023 р., була залучена до участі у справі у якості належного відповідача, у судове засідання свого представника не надіслала, на адресу суду надійшла заява за підписом сільського голови Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, якою останній позовні вимоги позивача визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову, просив суд провести розгляд справи у його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 20.07.1989 року, виданого на підставі рішення виконкому Новоодеської районної ради народних депутатів № 157 від 10.09.1988 р. та іншими дослідженими судом письмовими доказами.

Згідно розписки від 06 липня 1995 року, ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень за вищевказаний житловий будинок та земельні ділянки одна з яких площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, а друга - площею 0,30 га для ведення особистого підсобного господарства за вищевказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, син ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в свої спадкові права після його смерті не вступав, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилася, що підтверджено інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру Новоодеської державної нотаріальної контори № 75582630 від 26.01.2024 року та іншими дослідженими судом письмовими доказами.

Накладення будь-яких видів обтяжень на вищевказану нерухомість судом не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до вимог ст.47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), які діяли на час укладення договору, передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ст.47 ЦК України ( в ред.1963 р.), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За змістом ст.ст.128,153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації».

Таким чином, положення статті 220 ЦК України, можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону.

Отже, після вказаної дати, договір купівлі-продажу нерухомості, в силу ст. 657 ЦК України підлягав лише нотаріальному посвідченню, тому може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядкує встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Статтею 334 ч.3 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Приймаючи до уваги те, що при укладенні договору було домовлено про істотні умови договору, які стосуються купівлі-продажу саме житлового будинку і відбулося повне виконання договору, то в цій частині позовних вимог суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача стосовно визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_2 та визнання за позивачем права власності на нього, підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельних ділянок, одна з яких площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, а друга - площею 0,30 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ,та, відповідно, визнання на них права власності, то ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 06.07.1995 року, ОСОБА_2 не був власником зазначених вище земельних ділянок

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з урахуванням наявного в позові клопотання позивача про покладення на нього судових витрат, витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору у сумі 1075,00 грн., ухвалює покласти на позивача, за його клопотанням про це.

Керуючись ст. ст. 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки задовольнити частково.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу від 06 липня 1995 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за яким ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: С.А. Сергієнко