Провадження №2/523/80/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси

у складі: головуючої судді Кремер І.О.,

з участю секретаря судового засідання Орлова В.Я.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 523/12747/21 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання правочину недійсним.

Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що у період із серпня 2015 року по 07.07.2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно проживали як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. Разом з ними проживав також син позивачки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Від спільного проживання у сторін народилася дитина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період з серпня 2015 року по серпень 2017 року сторони проживали у орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а у період з серпня 2017 року по 2020 рік сторони проживали у житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності матері відповідача.

Згодом сторони придбали за спільні кошти житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , де вони проживали до 07.07.2021 року. Ремонт у вказаній квартирі сторони також робили за спільні кошти. Окрім того, за період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було придбано за спільні кошти автомобіль марки «Ford Focus». Даний автомобіль було придбано у США та кошти за його придбання було переведено з рахунку ОСОБА_2 . Однак, при оформлення даного автомобіля на території України сторонами було прийнято рішення оформити право власності на автомобіль за ОСОБА_3 . Кошти на придбання автомобіль марки «Ford Focus» позивачка отримала внаслідок продажу її власного автомобіля «Toyota Corolla», н/з НОМЕР_1 . Однак, згодом, щоб зробити ремонт у спільній квартирі було продано спірний автомобіль «Ford Focus».

Позивачка вказує на те, що спільне майно було придбано за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . За час спільного проживання позивачка постійно працювала та часто її дохід був значно більшим за дохід відповідача. З початку спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносилися один до одного як чоловік та дружина, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, виникли взаємні права та обов`язки подружжя. Сторони були пов`язані спільним побутом, вели спільний бюджет, спільно планували витрати на потреби сім`ї, усім свята проводили разом, придбали різні подарунки один для одного, спільно піклувалися про дітей.

Однак, 07.07.2021 року ОСОБА_3 вигнав ОСОБА_2 разом із дітьми із спільної квартири, зазначивши при цьому, що відносини між ними розірвано і вона не має права ні на що.

У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким:

?Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з серпня 2015 року до 07 липня 2021 року включно;

?Визнати спільним сумісним майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову квартиру за адесою: АДРЕСА_3 та автомобіль марки «Ford Focus»;

?В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м.;

?В порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_3 автомобіль марки «Ford Focus» та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію її частки у спільному майні у розмірі 136450,00 грн.

Суд констатує, що в ході розгляду даної справи ОСОБА_2 було подано заяву про збільшення позовних вимог. Обґрунтовуючи подану заяву позивачка вказує на те, що з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася про те, що ще 02.07.2021 року відповідач ОСОБА_3 відчужив спірну житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , своїй матері ОСОБА_4 , шляхом укладення Договору дарування. Однак, при укладені вказаного Договору дарування позивачка нотаріально посвідченої згоди на відчуження спільного майна в порядку ст. 65 СК України не надавала та іншим особам повноважень на подання від її імені будь яких заяв не надавала, у зв`язку з чим Договір дарування є недійсним. Позивачка вказує на те, що відповідач навмисно відчужив спільну квартиру своїй матері ОСОБА_4 , маючи на меті порушити майнові права ОСОБА_2 . У зв`язку з цим, просить суд задовольнити даний позов та ухвалили рішення, яким:

?Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з серпня 2015 року до 07 липня 2021 року включно;

?Визнати спільним сумісним майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову квартиру за адесою: АДРЕСА_3 та автомобіль марки «Ford Focus», д/н НОМЕР_2 , 2017 року випуску, об`єм двигуна 1999 куб см, зареєстрований за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

?В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м.;

?В порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_3 автомобіль марки «Ford Focus» та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію її частки у спільному майні у розмірі 159335,00 грн.;

?Визнати недійсним Договір дарування від 02.07.2021 року житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. за реєстровим № 42797138.

Суд констатує, що представником відповідача ОСОБА_1 до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі. Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову представник відповідача вказує на те, що ОСОБА_3 не згідний з доводами позивачки, оскільки він не вів спільного господарства із ОСОБА_2 , у них не було спільного бюджету, а спірна квартира та автомобіль були придбані за кошти іншої особи, у зв`язку з чим відсутні підстави вважає дане майно спільною сумісною власністю. Окрім акту проживання, фото із соцмереж та Свідоцтва про народження спільної дитини, позивачкою не було додано інших доказів, які б підтверджували, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був спільний бюджет, спільні витрати на придбання майна в інтересах сім`ї, сторони вели спільне господарство, тоді як наявність у сторін спільної дитини не є безумовною підставою для підтверджування факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Оскільки, ОСОБА_2 не було доведено факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, тому за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірну квартиру та автомобіль) таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 04.08.2021 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02.02.2023 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_7 в останнє судове засідання не з`явилася. Однак, у попередніх судових засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Просила суд ухвалити рішення, яким:

?Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з серпня 2015 року до 07 липня 2021 року включно;

?Визнати спільним сумісним майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову квартиру за адесою: АДРЕСА_3 та автомобіль марки «Ford Focus», д/н НОМЕР_2 , 2017 року випуску, об`єм двигуна 1999 куб см, зареєстрований за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

?В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м.;

?В порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_3 автомобіль марки «Ford Focus» та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію її частки у спільному майні у розмірі 159335,00 грн.;

?Визнати недійсним Договір дарування від 02.07.2021 року житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. за реєстровим № 42797138.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Окрім того пояснив, що відповідачу ОСОБА_8 та його матері ОСОБА_4 на праві спільної власності належала житлова квартира за адресою: АДРЕСА_4 , яку 27.03.2020 року вони відчужили гр. ОСОБА_9 шляхом укладення Договору купівлі продажу. Продаж вказаної квартири було вчинено за 1083317,00 грн., що станом день відчуження квартири було еквівалентно 38500,00 дол. США. Між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була усна домовленість про те, що за частину коштів, виручених від продажу їх спільної квартири ОСОБА_4 придбає собі у власність іншу квартиру. Того ж дня, 27.03.2020 року ОСОБА_10 придбав житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 за 316169,00 грн. Після чого, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виникли непорозуміння, оскільки відповідач при купівлі вказаної вище квартири оформив її на своє ім`я, не дотримуючись усної домовленості. Згодом, 02.07.2021 року між відповідачем та його матір`ю ОСОБА_4 було укладено Договір дарування, відповідно до умов якого відповідач передав безоплатно у власність матері житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . З огляду на вищевикладене, просив суд ухвалити рішення, яким відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що вона знайома із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки була їхньою сусідкою та проживала з ними у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_5 . З літа 2020 року ОСОБА_12 та ОСОБА_3 робили ремонт у квартирі, проживали як чоловік та дружина, ОСОБА_13 постійно ходив за покупками, а ОСОБА_14 гуляла з дитиною. Свідок познайомилася з ОСОБА_15 на дитячому майданчику, оскільки діти разом гралися. Між свідком та ОСОБА_15 склалися дружні відносини, остання приходила до неї в гості раз на тиждень, у неділю. Вони спілкувалися на різні теми, ОСОБА_14 часто розповідала про ремонт, що вони продали автомобіль для того, щоб завершити ремонт, разом їздили на відпочинок. Зі слів ОСОБА_2 вона працювала менеджером з продажу у Одеській філії, головний офіс знаходився у м. Києві. У якій саме фірмі працювала позивачка свідку не відомо. У 2021 року після святкування ОСОБА_16 позивачка прийшла до свідка додому і пояснила, що вони з відповідачем сильно посварилися. Свідок також пояснила, що їй відомо про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була оформлена на ОСОБА_3 . В той же час свідок пояснила, що вона не може достеменно підтвердити, що ремонт у квартирі за спільні кошти позивачки та відповідача, оскільки їй про всі обставини та відносини між сторонами відомо виключно зі слів ОСОБА_2 . Однак, свідок бачила, що коли приїжджав автомобіль із будівельними матеріалами позивачка допомагала заносити до квартири шпалери.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 пояснив, що ОСОБА_2 є сестрою його дружини. Із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідок познайомився у 2015 році, а у 2018 року у них народилася спільна дитина. Позивачка та відповідач проживали однією сім`єю, разом їздили на відпочинок. Спочатку вони проживали на орендованій квартирі, а потім, приблизно 2019 2020 році, переїхали до квартири у АДРЕСА_5 . Свідок повідомив, що коли сторони ще проживали на орендованій квартирі, ОСОБА_18 продала свій автомобіль. Як йому відомо, частина коштів від продажу автомобіля була витрачена на ремонт ще старої квартири, а частина для придбання іншого автомобіля. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом близько 5 років. До народження дитини позивачка працювала помічником стоматолога, а коли народилася спільна дитина вона пішла у декретну відпустку по догляду за дитиною. З моменту народження дитини працював тільки ОСОБА_3 . Окрім того, свідок в судовому засіданні пояснив, що йому невідомо, чи житлова квартира по АДРЕСА_5 була придбана за спільній кошти позивачки та відповідача.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 пояснила, що допомагала ОСОБА_2 по господарству, спочатку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали на старій квартирі, а потім у квартирі по АДРЕСА_5 . Свідок приходила раз у місяць у суботу у період часу з 10 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., займалася прибиранням житла. Позивачка та відповідач проживали як одна родина, разом відпочивали, купували речі. ОСОБА_2 працювала, однак, свідку достеменно не відомо ким саме. Відповідача вона рідко бачила, оскільки він вранці йшов на роботу, а коли приходив, то брав дитину і вони йшли гуляти. Кому належить квартира у АДРЕСА_5 свідку не відомо.

Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Судом встановлено, що із серпня 2015 року по липень 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно проживали. За час спільного проживання у сторін народилася дитина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження Серії НОМЕР_3 від 28.04.2018 року).

Суд зазначає, що обґрунтовуючи даний позив ОСОБА_2 вказувала на те, що у вказаний період вона та ОСОБА_3 проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, між ними існували відносини, що притаманні подружжю, виникли взаємні права та обов`язки, були пов`язані спільним побутом, спільним бюджетом.

В той же час, стороною відповідача не заперечувався факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , однак, заперечувався факт проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, із виникненням взаємних прав та обов`язків, веденням спільного господарства та спільного бюджету.

Судом встановлено, що під час спільного проживання із позивачкою відповідачем ОСОБА_3 було придбано наступне майно, а саме житлова квартира за адесою: АДРЕСА_3 та автомобіль марки «Ford Focus», д/н НОМЕР_2 , 2017 року випуску, об`єм двигуна 1999 куб см

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині поділу майна, ОСОБА_2 зазначала про те, що дане майно було придбано за спільні кошти з ОСОБА_3 .

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

З приписами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності, свідчить, що ст. 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні ст. 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Законодавець визначив у статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті.

Таким чином, суд зазначає, що визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Аналогічні по суті висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18, постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Вказаний висновок сформовано у постанові КЦС/ВС від 04.12.2023 року за результатами розгляду справи № 543/563/22, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Вказаний висновок сформовано також у постанові КЦС/ВС від 08.12.2021 року, яку вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Суд зазначає, що в підтвердження факту спільного проживання як чоловіка та дружини позивачкою було додано до матеріалів позовної заяви Акт про проживання за адресою: АДРЕСА_1 у період з серпня 2015 року по серпень 2017 року, а також Акт про проживання за адресою: АДРЕСА_2 у період з серпня 2017 року по 2020 рік (а.с. 14, 15).

Згідно вказаних актів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вели спільне господарство, відвідували магазин, святкували різноманітні свята, оплачували комунальні платежі та інші необхідні витрати по обслуговуванню квартири.

Однак, суд зауважує, що вказані акти хоч і видані різними суб`єктами (ОСББ «Меркурій 2015» та ТОВ «КК «Суворовський»), однак, такі складені на однакових бланках, не містять дати складення, а тільки зазначено рік «2021», що дає підстави суду стверджувати, що такі були акти були складені на вимогу позивача ОСОБА_2 .

Також суд зазначає, що, окрім даних актів, стороною позивача не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували обставини, викладені у вказаних актах, а саме сумісної оплати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 комунальних платежів та інших необхідних витрат по обслуговуванню квартири.

А тому, суд зазначає, що вказані акти не є належним доказом, підтверджуючим факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як чоловіка і дружини та наявності усталених відносин, притаманних подружжю на час придбання спірного майна у власність, а тільки підтверджують факт їхнього спільного проживання за певною адресою.

Факт спільного проживання сторін за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується також показами свідків, заслуханих судом в судовому засіданні.

Також, позивачкою ОСОБА_2 на підтвердження факту спільного проживання та відносин відповідачем ОСОБА_3 було додано до матеріалів справи копії фотокарток (а.с. 41).

По справі встановлено, що 27.03.2020 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_20 житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується наявним у матеріалах справи Договором купівлі продажу від 27.03.2020 року, посвідченого державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса Ласурія Я.Ю. за реєстровим № 7-241.Вартість даної квартири становила 316169,00 грн. (Т. 1 а.с. 140 143).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 вказувала на те, що дана квартира була придбана відповідачем за їхні спільні кошти, що свідчить про те, що сторони мали спільний бюджет, який було витрачено на придбання спільного майна та ведення спільного господарства.

Однак, суд констатує, що позивачкою не було надано суду жодного доказу в підтвердження тієї обставини, що житлова квартира за адресою: АДРЕСА_3 була придбана за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував той факт, що ОСОБА_2 у період наближений до дати придбання квартири взагалі мала у своєму розпорядження грошові кошти на придбання спільно із відповідачем даного житла. Окрім того, не було надано суду доказу в підтвердження того факту, що ОСОБА_2 працювала та отримувала більший дохід ніж відповідач, як про це було зазначено стороною позивача. Також суд зазначає, що навіть в поясненнях свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_17 вбачається розбіжність у місці працевлаштування позивачки.

Однак, в той же час поза увагою суду не може бути залишено того факту, що відповідачу ОСОБА_8 та його матері ОСОБА_4 на праві спільної власності належала житлова квартира за адресою: АДРЕСА_4 , яку 27.03.2020 року вони відчужили гр. ОСОБА_9 шляхом укладення Договору купівлі продажу. Продаж вказаної квартири було вчинено за 1083317,00 грн., що станом день відчуження квартири було еквівалентно 38500,00 дол. США.

Даний факт підтверджується наявною у матеріалах справи копією Договору купівлі продажу від 27.03.2020 року, державним нотаріусом Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одесі Дацковою Ф.А. за реєстровим № 1-281 (Т. 1 а.с. 136 139).

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідачем ОСОБА_3 було доведено належними доказами факт придбання ним 27.03.2020 року житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 за особисті кошти, отримані того ж дня, 27.03.2020 року, від продажу житлової квартири за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала йому та його матері ОСОБА_21 на праві спільної власності.

Також, судом встановлено, що 12.02.2020 року ОСОБА_3 було придбано автомобіль марки «Ford Focus», 2017 року випуску, об`єм двигуна 1999 (куб. см). Однак, з 13.10.2020 року такий було відчужено гр. ОСОБА_22 .

Даний факт підтверджується листом ТСЦ МВС № 5141 від 15.07.2021 року за № 31/15/5141-50аз (Т. 1 а.с. 64).

Факт відчуження вказаного автомобіля у жовтні 2020 року підтвердила також представник позивача у судовому засіданні.

Суд зазначає, що позивачкою у позовній заяві та представником позивача у поясненнях, наданих в судовому засіданні було зазначено про те, що даний автомобіль було придбано у США та кошти за його придбання здійснювалися шляхом переведення з рахунку ОСОБА_2 .

Так, у матеріалах справи наявні платіжні доручення в іноземній валюті, датовані 03.12.2020 року на суму 1618,00 дол. США та 27.01.2020 року на суму 3830,00 дол. США (Т. 1 а.с. 17 20).

Суд не приймає платіжні доручення датовані 03.12.2020 року на суму 1618,00 дол. США як належний доказ щодо придбання автомобіля «Ford Focus», оскільки, як вбачається з таких доручень, платіжні операції було проведено після дати придбання відповідачем вказаного автомобіля, тобто 12.02.2020 року.

Щодо платіжних доручень, датованих від 27.01.2020 року на суму 3830,00 дол. США, то суд також такі не може прийняти в якості належного доказу придбання автомобіля за грошові кошти ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Як вбачається із листа РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 30.12.2022 року № 31/15-5628, наданого на виконання вимог ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 14.12.2022 року про витребування доказів, згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів за гр. ОСОБА_3 був зареєстрований автомобіль марки «Ford Focus», номер кузова НОМЕР_4 .

Тоді як у платіжному дорученні датованому від 27.01.2020 року на суму 3830,00 дол. США в графі «Реквізити оплати» (Details of Payment) зазначено, що то такі грошові кошти перераховуються за придбання автомобіля із номером кузова VIN НОМЕР_5 .

Згідно листа РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 30.12.2022 року № 31/15-5628, вказаний вище автомобіль 18.01.2022 року був перереєстрований в ТСЦ 5141 на підставі договору купівлі продажу за гр. ОСОБА_23 .

Суд констатує, що вказаними вище обставинами спростовується факт придбання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах сім`ї спірного майна за спільні кошти.

У позовній заяві ОСОБА_2 також вказувала на те, що після придбання житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 були необхідні кошти для ремонту квартири, у зв`язку з чи сторони вирішили продати автомобіль марки «Ford Focus».

Однак, суд зазначає, що вказане твердження позивачки спростовується встановленими вище обставинами справи, а саме житлова квартира за адресою: АДРЕСА_3 була придбана ОСОБА_3 27.10.2020 року, а автомобіль гр. ОСОБА_22 було відчужено 13.10.2020 року, тобто до придбання вказаної вище квартири.

Окрім того, на виконання вимог ухвали суду від 14.12.2022 року про витребування доказів, ТОВ «Будіва ТМ» суду було надіслано лист відповідь № 27 від 27.01.2023 року, з якого вбачається, що в базі контрагентів ТОВ «Будіва ТМ» відсутня інформація щодо придбання ОСОБА_2 будівельних матеріалів у ТОВ «Будіва ТМ».

Таким чином, суд констатує, що стороною позивача не було додано жодного доказу в підтвердження факту наявності за час спільного проживання у сторін спільного бюджету, спільних витрат в інтересах сім`ї та придбання майна за спільні кошти.

Під час розгляду даної справи дійсно знайшло своє підтвердження той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно проживали в одному помешканні, мали близькі відносини, за результатом чого у них народилася спільна дитина.

Однак, суд зазначає, що тільки доведення одного факту спільного проживання само по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Показання свідків про проживання сторін однією сім`єю та наявні у матеріалах справи копії фотографій, не є достатніми доказами про наявність у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сім`ї в розумінні статті 3 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно приписів ч. 1 ст. 80 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги те, що позивачка ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_3 саме як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного бюджету, господарства та побуту, спільної праці, а також придбання майна в інтересах сім`ї за спільні кошти, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільною сумісною власністю спірного майна та поділу майна, оскільки позивачкою не було доведено, що між нею та ОСОБА_3 виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним Договору дарування від 02.07.2021 року житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. за реєстровим № 42797138, то суд зазначає наступне.

Згідно приписів ч.ч. 1, 3, ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Оскільки в рамках розгляду даної справи не знайшло своє підтвердження факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю та належність житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 сторонам на праві спільної сумісної власності, суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного Договору дарування від 02.07.2021 року недійсним, оскільки ст. 319 ЦК України закріплено право ОСОБА_3 , як власника майна, володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписи ст. 41 Конституції України є узгодженими із приписами ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно абз. 11 п. 4 мотивувальної частини Рішення КСУ від 22.06.2022 року у справі № 6-р(ІІ)/2022) конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скерована насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд.

Таким чином, суд зазначає, що право власності особи захищається Конституцією України та відповідно судом, і без доведення належним чином того факту, що особа набула право власності з порушенням визначеного законом способу, така особа не може бути позбавлена свого права.

З огляду на вищевикладене, суд констатує, що відповідачка ОСОБА_4 правомірно набула у власність житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом укладення Договору дарування від 02.07.2021 року із ОСОБА_3 .

Докази протилежного стороною позивача суду надано не було.

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про недоведеність доведеність позивачкою викладених в позові обставин її порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні даного позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Суд констатує, що в рамках розгляду даної справи ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.10.2021 року було вжито заходи забезпечення позову у виді заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

З огляду на те, що у задоволенні даного позову відмовлено, суд доходить висновку, що слід скасувати заходи забезпечення позову, накладені ухвалою суду від 26.10.2021 року в межах розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 4 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 259, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 3, 74 СК України, ст. 215, 391, 321 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання правочину недійсним відмовити.

Скасувати, накладений ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.10.2021 року захід забезпечення позову у виді заборони суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 26 січня 2024 року.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси І.О. Кремер