ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 88-ц/821/1/24 Справа № 697/873/22Головуючий по першій інстанції Скирда Б.К.
Категорія: 311010000 Доповідач в апеляційній інстанції Новіков О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В.,

за участю секретаря Широкової Г.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси заяву Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» про перегляд постанови Черкаського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що позивач, починаючи з 15.07.2019 на підставі наказу № 191-К працював у відповідача на посаді охоронника. З 01.03.2020 позивача було переведено на посаду старшого охоронника на підставі наказу № 58/5-К.

Наказом від 05.03.2022 за № 192/51-К позивача звільнено з посади старшого охоронника з 05.03.2022 за численні прогули без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

З наказом про звільнення його було ознайомлено лише 31.05.2022, з того часу ОСОБА_1 і довідався про своє порушене право.

Зазначив, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. 03 березня 2022 року між позивачем та Державою Україна було укладено контракт добровольця територіальної оборони. З 11.04.2022 контракт було переукладено на тих самих умовах.

В своєму позові позивач посилався на положення ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву», відповідно до якої, на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тобто, гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» поширюються на всіх членів добровольчих формувань територіальних громад незалежно від підстав (способу) їх вступу.

Крім того, також звернув увагу на положення ч. 1 ст. 119 КЗпП України, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. При цьому на час виконання працівниками обов`язків з територіальної оборони у робочий час їм гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

На громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України.

Аналогічні приписи містяться в п. 2 Контракту добровольця територіальної оборони від 03 березня 2022 року.

Пунктом 3 Контракту добровольця територіальної оборони від 03 березня 2022 року встановлено, що на Добровольця, який уклав цей Контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ст. 119 Кодексу законів про працю України.

Отже, на думку позивача, за працівниками, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток. Підставою є підписаний контракт.

Позивач зазначив, що порушення трудового законодавства, які допущені відповідачем при його звільненні свідчать про незаконність такого звільнення.

З огляду на вказані обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ директора Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» від 05.03.2022 за № 192/51-К про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого охоронника з 05.03.2022 за численні прогули без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді старшого охоронника Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» з 05.03.2022; стягнути з відповідача Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» на користь позивача середній заробіток (середню заробітну плату) за час вимушеного прогулу з розрахунку 1066,99 грн. за 1 робочий день, починаючи з 05.03.2022 по день винесення рішення, розмір якого на момент звернення позивача до суду складає 66 153,38 грн.; рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку (середньої заробітної плати) за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що чинним законодавством встановлено, що зарахування до складу добровольчих формувань територіальних громад здійснюється за бажанням особи, а підставою для цього є заява на ім`я командира добровольчого формування. Подана позивачем заява про бажання вступити до Загону територіальної оборони Бобрицької територіальної громади Черкаської області не містить дати її написання, що унеможливлює встановити момент її подання на ім`я командира ОСОБА_2 . В судовому засіданні 07.12.2022 позивач ОСОБА_1 також не зміг надати відповідь щодо дати подання такої заяви, а зазначив лише, що таких відомостей він не пам`ятає.

Суд дійшов висновку, що у зв`язку з відсутністю у відповідача на момент звільнення ОСОБА_1 належних та допустимих доказів на підтвердження виконання останнім державних або громадських обов`язків добровольця територіальної оборони в робочий час, у відповідача були наявні підстави звільнити ОСОБА_1 з роботи за численні прогули без поважних причин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Васянович В.В. оскаржив його в апеляційному порядку та зазначив, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалено з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Васяновича В`ячеслава Валерійовичазадоволено.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» від 05.03.2022 за № 192/51-К про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого охоронника з 05.03.2022 за численні прогули без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого охоронника Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» з 05.03.2022.

Стягнуто з Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» на користь ОСОБА_1 середній заробіток (середню заробітну плату) за час вимушеного прогулу у розмірі 296 623,22 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнуто з Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» на користь держави судовий збір у розмірі 4962 грн.

Стягнуто з Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2183,28 грн.

Постанова суду мотивована тим, що обставинами справи з`ясовано та не заперечується учасниками справи загальновідомий факт введення на території України воєнного стану, що зумовило необхідність позивача покинути м. Київ разом із сім`єю. Вказане, у свою чергу, свідчить про поважність причин невиходу його на роботу та відсутність законних підстав у роботодавця для його звільнення. Отже, у даній справі колегія суддів виходила з того, що роботодавець не довів відсутність ОСОБА_1 на роботі з 24.02.2022 року по 05.03.2022 року без поважних причин, що виключає можливість звільнення працівника за пунктом 4 частини першої 40 КЗпП України.

При цьому, колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача про залучення його до державних та громадських обов`язків в територіальній обороні на час його звільнення не знайшли свого належного підтвердження.

У липні 2023 року КО Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» звернулося до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Черкаського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року.

Заява мотивована тим, що після винесення постанови судом апеляційної інстанції відповідачу стало відомо, що ОСОБА_1 перебував у місті Києві та місті Борисполі, а не у Черкаській області в с. Бобриця.

Зазначає, що 08.06.2023 року КО «Муніципальна охорона» отримало відповідь на свій запит та дізналося, що ОСОБА_1 з 03.10.2022 року працює у ТОВ «Нова Пошта» на посаді фахівця (оператора) та у ТОВ «Нова Пей» на посаді касира. Відповіді щодо розміру нарахованої та отриманої заробітної плати наразі не надано.

У відповідності до ч. 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

ОСОБА_1 не повідомив суд про працевлаштування та просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у повному розмірі, а не різницю у заробітку.

Обставини, щодо отримання заробітної плати ОСОБА_1 в іншій організації, є істотними обставинами, що не були встановлені судом і не могли бути відомі КО «Муніципальна охорона».

Також зазначено, що згідно висновку експерта №2-16/06 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, складеного 16 червня 2023 року, підпис від імені ОСОБА_1 у технічній копії контракту добровольця територіальної оборони від 03 березня 2022 року, укладеного від імені Командира добровольчого формування №1 Бобрицької територіальної громади Легенького В.В. та громадянина України ОСОБА_1 , виконаний не ОСОБА_1 .

Перевіривши доводи заяви відповідача про перегляд постанови суду за нововиявленими обставинами, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Крім того, із пунктів 27, 28 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі № 69529/01 «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia) та пункту 46 рішення Європейського Суду з прав людини від 06 грудня 2005 року у справі № 19960/04 «Попов проти Молдови» (Popov v. Moldova) вбачається, що процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду справи.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною другої статті 423 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справ; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Для визначення обставин нововиявленими необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Обставини, які є підставою для перегляду судового рішення, - це обставини, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Таким чином, нововиявленими обставинами є фактичні обставини, які мають істотне значення і які об`єктивно існували на час розгляду справи, але не були відомі і не могли бути відомі особі, яка звертається з заявою про перегляд рішення суду.

У заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами відповідачем фактично наведено три підстави для такого перегляду:

1)та обставина, що позивач перебував у місті Києва та м. Бориспіль, а не у Черкаській області, а тому мав змогу вийти на роботу;

2)та обставина, що позивач з 03.10.2022 року перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Нова Пошта» та ТОВ «Нова Пей», а тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен бути нарахований як різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у відповідності до частини 2 статті 235 КЗпП України;

3)та обставина, що згідно висновку експерта №2-16/06 за результатами про ведення почеркознавчої експертизи, складеного 16 червня 2023 року, установлено, ОСОБА_1 не підписував Контракт добровольця територіальної оборони від 03 березня 2022 року. Даний Контракт було надано позивачем як доказ у справі.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів, розглянувши доводи заяви вважає, що обставини перебування позивача на час ведення воєнного стану та звільнення не у Черкаській області в с. Бобриця, а у м. Києві та Борисполі, а також доводи щодо не підписання ним Контракту добровольця територіальної оборони від 03 березня 2022 року не впливають на судове рішення у справі, оскільки підставою для визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення ОСОБА_1 на роботі, було введення в країні воєнного стану, що судом апеляційної інстанції оцінено як поважну причину не виходу на роботу. При цьому, судом апеляційної інстанції наведено мотиви неприйняття як поважності причини прогулу ОСОБА_1 перебування його у територіальній обороні.

Можливе перебування ОСОБА_1 не в Черкаській області, а в м. Києві чи в м. Борисполі на висновки суду щодо незаконності звільнення працівника, при наявності загальновідомого факту запровадження воєнного стану, не впливають.

Отже, вказані доводи заяви не дають підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Що стосується доводів сторони відповідача в частині того, що ОСОБА_1 з 03 жовтня 2022 року працевлаштований, про що заявнику стало відомо із поданих ним пояснень від 12 червня 2023 року про причини не можливості виходу його на роботу 13.06.2023 року після поновлення його на роботі судовим рішенням, то колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегією суддів у постанові від 18 квітня 2023 року було здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 березня 2022 року (дата звільнення позивача) по 18 квітня 2023 року (день ухвалення постанови судом апеляційної інстанції).

Матеріали справи не містили доказів перебування позивача у трудових відносинах з третьою особою. Дані обставини не були повідомлені ОСОБА_1 суду.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 жовтня 2023 року витребувано у Державній податковій службі України (Львівська пл., 8 м. Київ, 04053) відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у період з 24.02.2022 року до 18.04.2023 року.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків ОСОБА_1 за період з І кварталу 2022 року по ІІ квартал 2023 року, ОСОБА_1 нараховано доходу за період роботи у ТОВ «Нова Пей» та ТОВ «Нова Пошта» із жовтня 2022 року по квітень 2023 року у розмірі 78750,00 грн. без відрахувань податків та зборів.

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок про те, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Посилання апеляційного суду при зменшенні розміру компенсації за час вимушеного прогулу на пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» є помилковим, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема частини третьої статті 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України №3248-15 від 20 грудня 2005 року.

Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16).

Вищенаведене узгоджується з висновками, зробленими в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 308/5864/18, від 29 липня 2020 року у справі № 334/10717/14-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 607/5609/17, від 04 липня 2023 року у справі № 754/13157/19. Тобто практика Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі є сталою.

В постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 зазначено, що системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.

Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 сформульовано правовий висновок про те, що заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Таким чином, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, незважаючи на ту обставину, що працівник був працевлаштований у період після незаконного звільнення та під час розгляду спору у суді.

Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення такого розміру за певних обставин.

Зазначене також узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду викладеними у постановах від 03 червня 2020 року у справі №6/131 (провадження №К/9901/34122/19) та від 04 жовтня 2023 року у справі №404/1186/22 (провадження №61-11387св22).

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що заява Комунальної організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є необґрунтованою, оскільки наведені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не містить доводів, що свідчать про наявність підстав, передбачених статтею 429 ЦПК України для її задоволення та скасування судового рішення, що переглядається. Тому в задоволенні цієї заяви необхідно відмовити та залишити відповідне судове рішення в силі.

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 381-384, 429 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Відмовити Комунальній організації Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Муніципальна охорона» у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та залишити постанову Черкаського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року в силі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст складено 01 лютого 2024 року.

Судді: