ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби Державна аудиторська служба України на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Східного офісу Держаудитслужби Державна аудиторська служба України, треті особи: Апарат Верховної Ради України, Державна аудиторська служба України, Департамент житлового господарства Дніпровська міська Рада про визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії (суддя першої інстанції Чудопалова С.В., повний текст рішення складено 07 вересня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Східного офісу Держаудитслужби Державна аудиторська служба України треті особи: Апарат Верховної Ради України, Державна аудиторська служба України, Департамент житлового господарства Дніпровська міська Рада про визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила визнати незаконною бездіяльність Східного офісу Держаудитслужби щодо відсутності дій з його боку по ініціюванню безоплатної передачі об`єкта державного майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади.

Зобов`язати Східний офіс Держаудитслужби ініціювати безоплатну передачу об`єкта державного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади та стягнути з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду у розмірі 20000 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Східного офісу Держаудитслужби Державна аудиторська служба України треті особи: Апарат Верховної Ради України, Державна аудиторська служба України, Департамент житлового господарства Дніпровська міська Рада про визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано незаконною бездіяльність Східного офісу Держаудитслужби щодо відсутності дій з його боку по ініціюванню безоплатної передачі об`єкта державного майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади.

Зобов`язано Східний офіс Держаудитслужби ініціювати безоплатну передачу об`єкта державного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади.

В іншій частині вимог відмовлено.

Стягнуто зі Східного офісу Держаудитслужби на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 992,40 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився начальник Східного офісу Держаудитслужби Довгий В.В., та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права та без з`ясування обставин, які мають значення для справи.

В обґрунтування доводів скарги вказано, що приміщення по АДРЕСА_2 до 11.01.2007 року не знаходилось на балансі Східного офісу Держаудитслужби та було власністю Держави в особі Верхової ради України та була взята на баланс лише як службова квартира..

Наголошує на тому, що про виключення квартири з числа службових Східним офісом було зроблено відповідний запис в журналі обліку службових приміщень, здійснення інших дій, з боку відповідача, Положенням як і діючим законодавством не передбачено.

Зазначає, що власником спірного майна є Держава в особі Верховної Ради України.

Начальник Східного офісу Довгий В.В, просив рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Від представника Державної Аудиторської млужби України Воєводи І.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому вона вказала, що передача об`єкта державної до комунальної власності здійснюється на підставі рішення уповноваженого на здійснення від імені держави права власност органу, яким не є Схдіний офіс Держаудитслужби.

Від представника Апарату Верховної Ради України Осядлої М.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що спірний об`єкт нерухомості не належить до майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, не знаходиться на балансі та у її віданні, а також на балансі державних підприємств та установ, що належить до сфери управління Апарату Верховної Ради України, тому на нього не поширюються дія Закону України «Про правовий режим майна, що забезпечує діяльність Верховної Ради України».

Також зазначила, що Апарта Верховної Ради України не є належним відповідачем у даній справі.

ОСОБА_2 просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що згідно свідоцтва на право власності від 25.12.2006 року балансоутримувачем квартири АДРЕСА_3 , до включення вказаної квартири до списків службової до 11.01.2007 року вона знаходилась на балансі управління Східного офісу Держаудиту.

ОСОБА_3 просила оскаржуване рішення залишити без змін.

Від представника Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради Гущиної М.С. надійшли пояснення, в яких вона зазначила, що саме Східний офіс Держаудитслужби є балансоутримувачем нерухомого майна, як правонаступник Державної фінансової інспекції.

ОСОБА_4 просила дані пояснення врахувати під час розгляду справи.

У судовому засіданні представник Східного офісу Держаудитслужби Державна аудиторська служба України доводи апеляційної скарги підтримав та просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лимарева А.А. у судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення залишити без змін

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 1994 по 2011 рр. проходила службу у Контрольно ревізійному управлінні у Дніпропетровській області. Під час проходження служби їй, із сім`єю із двох осіб у 2007 році надано службове приміщення по АДРЕСА_4 , зареєструвала місце проживання у вказаній вище квартирі. 11.04.2017 Дніпропетровською міською радою прийнято рішення від № 216 про виключення з числа службових приміщень однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , на підставі клопотання Державної фінансової інспекції у Дніпропетровській області від 08.11.2016 року (а.с.30)

17.06.2017 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 11.04.2017 № 216 ОСОБА_1 видано ордер на право зайняття житлового приміщення, яке складається з однієї кімнати жилою площею 22,1 кв. м у квартирі АДРЕСА_3 (склад сім`ї 2 особи: ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_5 , донька (а.с.24).

Також, ОСОБА_1 не використане право на безоплатну приватизацію житла, тобто не використані житлові чеки, що підтверджується довідкою з філії Дніпровське обласне управління АТ 2 Ощадбанк» від 02 листопада 2021 року (а.с. 22).

З моменту вселення, 10.04.2007 по даний час ОСОБА_1 разом з донькою проживають та зареєстровані по АДРЕСА_4 ,що підтверджується відміткою про реєстрацію у паспорті та довідкою про склад сім`ї (а.с.13-16,18-20).

Приватизувати зазначену вище квартиру ОСОБА_1 не має можливості, оскільки на даний час зазначена квартира перебуває на балансі Східного офісу Держаудитслужби, а головною умовою приватизації є передання об`єкта з державної у комунальну власність, а саме у власність Дніпровської міської територіальної громади.

Також встановлено, що зазначене нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_3 є власністю держави в особі Верховної Ради України, що підтверджується Інформаціє з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно(а.с.32),однак зазначений об?єкт нерухомості не належить до майнового комплексу Апарату Верховної Ради, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, не знаходиться на балансі та у її віданні, а також на балансі підприємств та установ, що належать до сфери управління Апарату Верховної Ради України та рекомендовано позивачу звернутися до КМУ, що підтверджується Листом№ 15 26-2022 377776 від 09.02.2022 (а.с.45-46).

Згідно листа Фонду державного майна України від 22.08.22 вбачається, що інформація стосовно нерухомого майна за місцезнаходженням: АДРЕСА_5 відсутня та запропоновано позивачці звернутися до Державної аудиторської служби України та Дніпровської міської ради (а.с50).

Судом встановлено, що зазначене вище нерухоме майно перебуває в оперативному обліку Східного офісу Держаудитслужби, що підтверджується листом Східного офісу Держаудитслужби від 14.09.2022 за № 33-2022(а.с.59) та Східний офіс Держаудитслужби є балансоутримувачем нерухомого майна, як правонаступник Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області та Контрольно - ревізійного управління в Дніпропетровській області, підтвердженням цього є лист Державної аудиторської служби України від 08.09.2022 (а.с.53).

Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради зазначило, що ними буде ініційовано підготовку проекту рішень щодо прийняття об`єкту житлового фонду, а саме квартири АДРЕСА_3 у власність Дніпровської міської територіальної громади за умови виконання порядку передачі відповідно до Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та Постанови Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій» (зі змінами) та від 21.09.1998 № 1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» (зі змінами), що підтверджується листом від 15.12.2021 за № 3/16-6239.

Так, позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталася з листами до Східного офісу Держаудитслужби з проханням вирішити питання стосовно отримання погодження на передачу спірного майна до комунальної власності та передати його до Дніпровської міської територіальної громади, на що отримувала лише формальні роз`яснення. Також, було здійснено ряд звернень до уповноважених органів з проханням сприяти у вирішенні питання приватизації квартири АДРЕСА_3 .

Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради від 15.12.2021 року № 3/16-6239 було надано відповідь, що звертатися стосовно передачі у власність Дніпровської міської територіальної громади має право виключно балансоутримувач або власник об`єкта житлового фонду. Тільки після цього ним буде ініційовано підготовку проектів рішень щодо прийняття об`єкту житлового фонду у власність Дніпровської міської територіальної громади (а.с.37).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що Східний офіс Держаудитслужби є балансоутримувачем нерухомого майна, як правонаступник Державної фінансової інспекції та КРУ в Дніпропетровській області, та саме за його ініціативи можуть прийматися рішення щодо ініціювання передачі об`єкта житлового фонду у комунальну власність за згодою відповідних міських рад, відповідно до порядку передачі згідно до Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» та Постанови Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій» (зі змінами) та від 21.09.1998 № 1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» (зі змінами).

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. У частині третій статті 9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин (преамбула Закону). Особливості забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у квартирі, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі квартир у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 5 ст. 5 вказаного Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача об`єктів житлового фонду здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності». Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» цей Закон регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність.

Відповідно до ч.1 ст.2 вказаного Закону об`єктами передачі згідно з цим Законом є: цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій (далі - цілісні майнові комплекси підприємств), їх структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі розподільного балансу), об`єкти незавершеного будівництва); інше окреме індивідуально визначене майно підприємств; акції (частки, паї), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств; об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування. Статтею 4-1 цього Закону визначено особливості передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури. Так, вказаною статтею визначено, що передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації). Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад. Пропозиції щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які належать підприємствам, погоджуються з цими підприємствами, а щодо передачі об`єктів житлового фонду (крім гуртожитків) та інших об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємств, - також з трудовими колективами цих підприємств. Пропозиція вважається погодженою з трудовим колективом підприємства за наявності рішення загальних зборів трудового колективу, прийнятого більшістю голосів від загальної кількості працівників підприємства. Пропозиції щодо передачі у комунальну власність побудованих за рахунок державних капітальних вкладень об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), не потребують погодження з такими товариствами та їх трудовими колективами.

За змістом статті 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (стаття 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»).

Згідно з частиною третьою статті 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад. Пропозиції щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, які належать підприємствам, погоджуються з цими підприємствами, а щодо передачі об`єктів житлового фонду (крім гуртожитків) та інших об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів підприємств, - також з трудовими колективами цих підприємств. Пропозиція вважається погодженою з трудовим колективом підприємства за наявності рішення загальних зборів трудового колективу, прийнятого більшістю голосів від загальної кількості працівників підприємства.

Статтею 6 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» визначено, що передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. У разі передачі об`єктів, закріплених за самоврядною організацією, або об`єктів, щодо яких прийнято рішення про приватизацію, орендованого майна, акцій (часток, паїв), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств, до складу комісії з питань передачі об`єктів включаються представники відповідно самоврядної організації або державного органу приватизації.

Згідно частини 2 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 2 Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 891 від 06 листопада 1995 року (далі - Положення), передачі в комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитки.

Згідно з пунктом 5 Положення передача будинків відомчого житлового фонду в комунальну власність провадиться комісією з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність, яка утворюється Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями або виконкомом відповідної Ради.

До складу цієї комісії входять представники відповідних місцевих комунальних підприємств, житлово-експлуатаційної організації, на баланс якої передаються будинки відомчого житлового фонду, регіонального відділення (представництва) Фонду державного майна місцевого фінансового органу, бюро технічної інвентаризації, спеціалізованого проектного інституту, підприємства, установи чи організації, що передає відомчий житловий фонд, та представники інших заінтересованих підприємств, установ і організацій.

Відповідно до пункту 8 Положення передача відомчого житлового фонду в комунальну власність провадиться разом з відповідною технічною документацією на будинок (інвентарна справа, акт прийняття в експлуатацію, плани зовнішніх мереж та інші), а також документами, що встановлюють право на нього.

Отже, Закон України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» пов`язує перехід об`єктів права державної власності у комунальну з такою обов`язковою обставиною як відповідне волевиявлення на зазначену передачу суб`єкта комунальної власності.

Ініціатором здійснення передачі квартири до комунальної власності за умови дотримання відповідної процедури може бути лише власник або особа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні перебуває спірна нерухомість.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження наявності у відповідача повноважень на ініціювання питання про передачу спірної квартири до комунальної власності відповідно до положень Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», оскільки відповідач Східний офіс Держаудитслужби є ьалансоутримувачем нерухомого майна, як правонаступника Державної фінансової інспекції КРУ у Дніпропетровській області, та саме за його ініціативи можуть прийматися рішення за згодою відповідних міських рад передачі згідно Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності « та постанови Кабінету Міністрів України від 06.11.1995 року № 891 «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств.

Встановивши, що здійснити передачу квартири до комунальної власності за умови дотримання відповідної процедури може лише власник, тобто відповідач по справі Східний офіс Держаудитслужби, з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_1 довела, у чому полягає порушення її прав та законних інтересів відповідачем, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в оскаржуваній частині, про визнання дій відповідача протиправними та зобов`язання останнього ініціювати передачу квартири у комунальну власність.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи апеляційної скарги, що спірна квартира належить Апарату Верховної Ради Україні не відповідають дійності та спростовують матеріалами справи та безпосередньо заперечується Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби Державна аудиторська служба України залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 1 лютого 2024 року.

Суддя-доповідач О. В. Халаджи