Справа № 591/4818/19
Провадження № 2/591/85/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2024 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-х осіб: ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Нанка Тетяни Іванівни, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради

про визнання договору дарування недійсним

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 3-х осіб: ОСОБА_4 , Приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Нанка Тетяни Іванівни, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області, Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради про визнання недійсним договору дарування від 05.09.2018 року житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Т.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1893. Свої позовні вимоги мотивує тим, що Він - Позивач є стягувачем у виконавчому провадженні № 58330795 з примусового виконання виконавчого напису № 389 від 07.02.2019 року, виданого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3818 277,75 грн.. Стягнута за виконавчим написом заборгованість виникла на підставі договору позики від 16.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2612. За вказаним договором ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 в борг суму 3713512,25 грн., що еквівалентно 141 575,00 доларів США. Вказану суму ОСОБА_4 зобовязувався повернути у строк до 17.10.2018 року. Виконавче провадження № 58330795 відкрито постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 08.02.2019 року. У власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебував житловий будинок з мансардою літ. Ж-І загальною площею 335,7 кв.м., житловою площею 155,4 кв.м., навіс літера П; вбиральня літера Р, бесідка літера Н, гараж літера К, теплиця літера М, погріб літера Й, вольєр літера О, огорожа №1-6, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який виникло на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М. 23.02.2001року за р. к. №137. 05.09.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , донькою ОСОБА_2 , укладено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір укладався за письмовою згодою другого з подружжя дарувальника ОСОБА_5 , посвідченої приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ворошиною М.С. 31.08.2018 року. Позивач вказує про те, що оспорюваний договір є фраудаторним правочином, вчинявся лише для виду та був спрямований на уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_4 та ОСОБА_2 після виникнення боргів за договорами позики. ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 діяли очевидно недобросовісно та на шкоду численним кредиторам. Обґрунтовуючи свої вимоги Позивач зазначає, що 1) договір дарування вчинено після виникнення заборгованості у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за численними договорами позики, строки сплати за якими настали на момент вчинення оспорюваного правочину або настануть у найближчі місяці; 2) за оспорюваним правочином відчужено житловий будинок, який перебував у спільній власності подружжя; 3) у разі якщо б житловий будинок не був відчужений за оспорюваним правочином то в межах виконавчих проваджень на нього було б накладено арешт та звернено стягнення, а кошти, отримані від продажу спрямовані на задоволення вимог стягувачів як за боргами ОСОБА_2 так і ОСОБА_4 ; 4) у ОСОБА_4 відстунє інше майно, на яке можливо звернути стягнення, достатнього для задоволення вимог усіх стягувачів; 5) правочин укладено на користь зацікавленої особи, доньки ОСОБА_2 ; 6) житловий будинок відчужено безоплатно, а тому просить суд визнати недійсним договір дарування від 05 вересня 2018 року житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), що посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Тетяною Іванівною та зареєстрований в реєстрі за №1893.

Позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Жмакіна Н.В. в судовому засіданні позов підтримали повністю, просять суд його задоволити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Сергеєва С.А. в судовому засіданні позов не визнала повнісю, просила відмовити у задоволенні позову. Заперечивши проти задоволення позову суду пояснила, що остання набула у власність житловий будинок у 2001 році за кошти, отримані від продажу майна, яке належало їй до шлюбу з ОСОБА_4 та також від продажу часток дітей у житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 , а тому вважає будинок таким, що належить їй на праві власності. Кошти її чоловік в будинок не вкладав та вів окремий бізнес. Спріний будинок відповідачка подарувала своїй доньці від першого шлюбу, тому що обіцяла своєму першому чоловіку при розлученні, що їх діти будуть забезпечені окремим житлом. Так як у сина, ОСОБА_6 , вже було окреме житло, вважала спірний будинок таким, що буде належати доньці, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Рижов С.Є. в судовому засіданні позов не визнав повністю, просить суд в позові відмовити. Пояснив суду, що остання є добросовісним набувачем за договором дарування, бажала отримати в дарунок житловий будинок. Проживала та продовжує проживати разом зі своїми дітьми та матір`ю у будинку, який є предметом позову. ОСОБА_3 не має жодних зобов`язань перед позивачем ОСОБА_1 .. Кошти, які отримувались у позику від ОСОБА_1 не були спрямовані на придбання чи ремонт данного житлового будинку. Також вказує, що ОСОБА_1 не має права оскаржувати договір дарування, так як не є його стороною чи третьою особою, права якої зачіпає вказаний правочин. Наголосив, що правочин вчинено ОСОБА_2 щодо належного їй майна. При цьому ОСОБА_2 не є стороною договору позики з ОСОБА_1 , а тому жодного відношення до спірного будинку позивач не має. Також пояснив, що у житловому будинку фактично мешкає вся родина, а оскільки ОСОБА_3 перебуває за кордоном та не заперечує, що її мати ОСОБА_2 доглядає за будинком, сплачує кошти за надання комунальних послуг тощо, бо вона там теж мешкає та користується ним. Просить суд в позові відмовити.

3-тя особа: ОСОБА_4 до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

3-тя особа: Приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Нанка Т.І. про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду не з`явилася, надала суду заяву про слухання справи у її відсутність.

Представник 3-ї особи: Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області Ричкаль С.П. в судовому засіданні позов підтримав повністю, просить суд його задоволити. Вважає, що договір дарування будинку ОСОБА_2 своїй доньці було зроблено з метою уникнення відповідальності за борговими зобов`язаннями, щоб в подальшому на будинок неможливо було звернути стягнення.

3-тя особа: Управління «Служби у справах дітей» Сумської міської ради про день та час розгляду справи повідомлялося належним чином. Представник до суду не з`явився, надав суду письмову заяву про слухання справи у відсутність.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 20.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 25.11.2019 року. Підготовче судове засідання відкладалося з різних причин.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми суду від 04.11.2022 року закрито підготовче провадження по даній цивільній справі і призначено справу до судого розгляду по суті на 10.02.2023 року. Слухання справи відкладалося з різних причин.

Суд, вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали даної цивільної справи, матеріали цивільних справ № 591/6998/18, № 591/6220/18, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Судом при розгляді справи встановлено, що 16.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2612. За вказаним договором ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 в борг суму 3713512,25 грн., що еквівалентно 141 575,00 доларів США. Вказану суму ОСОБА_4 зобовязувався повернути у строк до 17.10.2018 року. Своїх зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_4 не виконав, грошові кошти не повернув. 07.02.2019 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською Альбіною Олексіївною було вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 389 про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_4 у сумі: 3818277 грн., що складають еквівалент 141575 доларів США, строк повернення за яким настав 17.10.2018 року.

Постановою від 08.01.2019 року старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області відкрито виконавче провадження № 58330795 з примусового виконання виконавчого напису № 389 від 07.02.2019 року, виданого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3 818 277,75 грн.. Станом на час розгляду справи в суді вказане виконавче провадження виконується ВПВР УЗПВР у Сумській області Східне МРУ МЮ в межах зведеного виконавчого провадження.

05.09.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями: з мансардою літ. Ж-І загальною площею 335,7 кв.м., житловою площею 155,4 кв.м., навіс літера П; вбиральня літера Р, бесідка літера Н, гараж літера К, теплиця літера М, погріб літера Й, вольєр літера О, огорожа №1-6., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість подарунку оцінюється в 2000000,00 грн..

На момент укладення вказаного договору дарування ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , актовий запис про державну реєстрацію шлюбу №20 від 27.12.1995 року, що підтверджується листом Зарічного районного у м. Суми відділу ДРАЦС ГТУ юстиції у Сумській області від 12.03.2019 року.

Договір дарування укладено за письмовою згодою другого з подружжя дарувальника ОСОБА_5 , посвідченою приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ворошиною М.С. 31.08.2018 року.

Право власності на житловий будинок виникло на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М. 23.02.2001 року за р.к. №137.

Станом на дату вчинення договору дарування 05.09.2018 року у будинку були зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 .

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі СК України), зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), який був чинним на час набуття зазначеного будинку.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною 1 статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язків компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення містяться в статтях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1, 3 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Житловий будинок, набутий ОСОБА_4 та його дружиною ОСОБА_2 під час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Тобто, за оспорюваним правочином відчужено майно, яке перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без виділених часток кожного з них.

Після укладення спірного договору дарування усі зареєстровані особи продовжили проживати у будинку, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 . Відповідачка ОСОБА_2 продовжила утримувати будинок та сплачувати комунальні платежі, чого не заперечували учасники в судовому засіданні.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 які надали пояснення щодо осіб, які проживали та проживають у спірному будинку. Всі свідки підтвердили, що відповідачі ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 весь час мешкали у вказаному будинку.

Судом встановлено, що станом на дату вчинення договору дарування (05.09.2018 року) у подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вже настали строки сплати за борговими розписками та договорами позики на суму 386 600,00 доларів США, що підтверджується Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19.12.2019 року по справі № 591/6998/18, яким стягнуто з ОСОБА_5 та з ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ОСОБА_13 суму боргу за договорами позики у розмірі 315 600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 8 764 212,00 грн..

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19.12.2019 року по справі № 591/6998/18 встановлено, що 27.01.2017 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 32000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 27.01.2018 року. 23.05.2017 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 21300 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 23.06.2017 року. 05.06.2017 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 6000 доларів США, що підтверджуєтеся борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 17.01.2018 року. 11.07.2017 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 10200 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 18.07.2017 року. 25.07.2017 року позивач ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 28 080 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики 25.08.2017 року. 31.07.2017 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 58320 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 31.08.2017 року. 29.08.2017 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 25300 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 29.09.2017 року. 01.09.2017 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 59400 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 01.10.2017 року. 09.01.2018 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 33000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 09.02.2018 року. 15.01.2018 року позивач ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 22000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 15.02.2018 року. 16.07.2018 року ОСОБА_13 передав, а ОСОБА_4 отримав грошові кошти у сумі 20000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 01.08.2018 року.

Також встановлено, що ОСОБА_2 була присутня під час отримання грошових коштів, знайомилась з умовами боргових розписок, кількістю отриманих коштів та строками їх повернення, усно надавала згоду на їх написання та отримання позики. Факт отримання позики подружжям для ведення спільної діяльності підтверджено нотаріально посвідченою згодою дружини/чоловіка, які підписані відповідачами та були ними надані при укладенні іпотечних договорів від 03.02.2017 року для отримання у борг коштів від ОСОБА_13 ..

Положеннями ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

16.07.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2612. За вказаним договором ОСОБА_1 надав ОСОБА_4 в борг суму 3713512,25 грн., що еквівалентно 141575,00 доларів США. Вказану суму ОСОБА_4 зобовязувався повернути у строк до 17.10.2018 року.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були обізнані про наявність значних боргових зобов`язань, строки сплати по яким настали, та усвідомлювали можливість у подальшому звернення кредиторів до суду з позовами про стягнення заборгованості, арешту належного їм майна та звернення на нього стягнення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства визначено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 ГК України, визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі N 904/2979/20 тощо.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому і може бути визнаний судом недійсним (висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 № 369/11268/16-ц.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що договір дарування має ознаки фіктивного та фраудаторного правочину та просить його визнати недійсним з підстав суперечності загальним засадам цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України), недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та стаття 234 ЦК України.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Тому будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Слід зауважити, що цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема, через суд.

У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

У Постанові від 07.09.2022 року по справі № 910/16579/20 Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (п. 10.34)

Порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину. (п.10.5).

Правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати цю мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою). Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів (п. 10.42).

Тобто, хоча ОСОБА_4 і не є безпосередньо стороною правочину, проте правочин вчинено щодо належного йому майна та за його згоди (вольової дії).

Відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не довели суду, що їхні дії, як сторін договору дарування, не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близького родича, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому виконавчих документів про стягнення грошових коштів на користь численних кредиторів, в тому числі і позивача.

Згідно вимог ст. ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин суд, з`ясувавши дійсні обставини та аналізуючи зібрані в справі докази, дійшов висновку, що договір дарування від 05.09.2018 року житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Т.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1893, підлягає визнанню недійсним, і тому вказані позовні вимоги позивача слід задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11-13, 81, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 05 вересня 2018 року житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), що посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нанкою Тетяною Іванівною та зареєстрований в реєстрі за №1893.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 01 лютого 2024 року.

СУДДЯ А.Я.КЛИМЕНКО