ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 січня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/2708/23

Головуючий у першій інстанції Іванюк Т. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/251/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарями Шкарупою Ю.В., Піцан В.М.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - державний реєстратор Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області Юрченко Роман Олександрович, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2023 року (місце ухвалення смт Козелець, повний текст рішення складено 14.11.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області Юрченка Романа Олександровича, ОСОБА_2 про визнання рішення державного реєстратора незаконним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Павлов І.Г. звернувся до суду з позовом до державного реєстратора Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області Юрченка Р.О., ОСОБА_2 про визнання рішення державного реєстратора незаконним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та визнання права власності. В обгрунтування позову посилався на те, що у період шлюбу позивачки з відповідачем ОСОБА_2 12.12.2005 було придбано житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

13.06.2023 позивачка дізналася, що рішенням № 67987226 від 13.06.2023 державного реєстратора Юрченко Р.О. Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області за розглядом заяви ОСОБА_2 від 09.06.2023 за реєстраційним номером 5570330 було здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно вказаний житловий будинок, за ОСОБА_2 .

Позивачка вважає, що вказаними діями державного реєстратора було порушено її право власності на нерухоме майно та у позові просить:

визнати незаконним рішення № 67987226 від 13.06.2023 державного реєстратора Юрченко Р.О. Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про державну реєстрацію прав на нерухоме майно житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

скасувати рішення № 67987226 від 13.06.2023 державного реєстратора Юрченко Р.О. Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про державну реєстрацію прав на нерухоме майно житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ;

визнати право власності на 1/2 частину нерухомого майна - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ;

визнати право власності на 1/2 частину нерухомого майна - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 07.11.2023 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області Юрченка Р.О., ОСОБА_2 про визнання рішення державного реєстратора незаконним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та визнання права власності відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що рішення державного реєстратора прийнято на підставі договору купівлі-продажу спірного житлового будинку 12.12.2005, що лише засвідчило визнання речового права, а тому рішення державного реєстратора прийнято в межах його повноважень. Щодо вимог про визнання права власності по 1/2 частині спірного будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, місцевий суд прийшов до висновку, що такі вимоги не узгоджуються з положеннями ч. 1 ст. 71 СК України, та вважає, що в разі визначення кожному зі співвласників рівних часток у спірному майні таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Павлов І.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07.11.2023 в частині відмови у визнанні права власности на 1/2 частину нерухомого майна - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та визнанні права власности на 1/2 частину нерухомого майна вказаного будинку, за ОСОБА_2 та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити зазначені вимоги. Також просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати у розмірі 20 000,00 грн, що складаються з витрат на правничу допомогу та сплачений судовий збір у сумі 2 469, 28 грн.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду не відповідає обставинам справи, не відповідає вимогам ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України та винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У скарзі заявниця зазначає, що суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання державний реєстратор Кіптівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області Юрченко Р.О. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 155).

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, судова кореспонденція, направлена за його адресою, повернута до суду не врученою з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 139-142), проте повідомлений за допомогою SMS-повідомлення, які доставлені останньому на його мобільний номер телефону (а.с. 143, 150).

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.10.1994, який рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 02.12.2021 розірвано (а.с. 17-19).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 12.12.2005 ОСОБА_1 від імені гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-16, 161).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2005 ОСОБА_2 03.01.2006 зареєстрував на себе право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 72).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.06.2023, власником 1/1 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Державна реєстрація здійснена 09.06.2023 державним реєстратором Кіптівської сільської ради Юрченко Р.О. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67987226 від 13.06.2023. Документи, які подані для державної реєстрації договір купівлі-продажу, серія та номер № 4526, виданий 12.12.2005, видавник Кравченко І.О., приватний нотаріус Козелецького районного нотаріального округу. Відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення - Реєстр прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 11555661, 03.01.2006 (а.с. 10-14).

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення державного реєстратора прийнято на підставі договору купівлі-продажу спірного житлового будинку 12.12.2005, та лише засвідчує визнання речового права, а тому рішення державного реєстратора прийнято в межах його повноважень. Щодо вимог про визнання права власності по 1/2 частині спірного будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, місцевий суд прийшов до висновку, що такі вимоги не узгоджуються з положеннями ч. 1 ст. 71 СК України, та вважає, що в разі визначення кожному зі співвласників рівних часток у спірному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника.

Рішення суду в частині вимог щодо визнання рішення державного реєстратора незаконним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитися колегія суддів апеляційного суду, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам законодавства, яким регулюються спірні правовідносини.

Згідно зі статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з пунктом 3 частиною першою статті 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частини другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Матеріалами справи встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (з 29.10.1994 по 02.12.2021) на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2005 ОСОБА_1 від імені гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15-16, 161).

На запит апеляційного суду державний нотаріальний архів Чернігівської області направив копію договору купівлі-продажу від 12.12.2005 та копії документів, що були долучені до договору (а.с. 160-173), в яких міститься копія заяви ОСОБА_1 , згідно якої остання дає згоду на купівлю своїм чоловіком ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 за спільні кошти, які придбані ними в зареєстрованому шлюбі, за ціну та на умовах на свій розсуд (а.с. 171 зворот).

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Павлов І.Г. пояснив, що визнання права на 1/2 частку у житловому будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зумовлено порушенням прав позивачки ОСОБА_2 , який після реєстрації права власності на будинок 13.06.2023 на своє ім`я, зняв з реєстрації позивачку ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного вище, місцевий суд в порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності по 1/2 частині за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не встановивши при цьому правильних обставин справи, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності, та задоволенню в цій частині, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 2 147, 20 грн (1073,60 вимога майнового характеру х 0,8 понижуючий коефіцієнт, оскільки позов подано в електронній формі = 858,88 грн (судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції) х 150 % = 1 288,32 (судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції)).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як убачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 в суді першої та апеляційної інстанції представляв адвокат Павлов І.Г. на підставі Договору про надання правової допомоги № 20-06/2023 від 20.0.62023 (а.с. 20-21), ордеру на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 23, 123), Додаткової угоди до договору про надання правової допомоги № 20-06/2023 від 15.11.2023 (а.с. 122).

Витрати на правову допомогу в суді першої інстанції склали 20 000 грн, що підтверджується копією квитанції (а.с. 22), та в суді апеляційної інстанції 10 000 грн (а.с. 121), які сплачені ОСОБА_1 .

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

З урахуванням критерію розумності та справедливості розміру витрат на правову допомогу, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявлений позивачкою розмір витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій є завищеним, тому підлягає зменшенню до 10 000 грн (7 000 грн - розмір витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді першої та 3 000 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанцій).

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2023 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину нерухомого майна - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право власності за ОСОБА_2 . на 1/2 частину нерухомого майна - житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 10 000, 00 грн та судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі 2 147, 20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 01.02.2024.

Головуючий Судді :