Дата документу 30.01.2024 Справа № 331/826/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/826/22 Головуючий у 1 інстанції: Світлицька В.М.
Провадження № 22-ц/807/210/24 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» січня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод», третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод», третя особа: ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що займав посаду радника в ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод».

11 листопада 2021 року відповідачем було видано наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників» № 1496, відповідно до якого прийнято рішення про виключення з 20 січня 2022 року зі штатного розпису дві штатні одиниці радників.

Наказом відповідача № 42-ос (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) з 19 січня 2022 року його було звільнено з посади радника ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважав звільнення таким, що не відповідає вимогам закону. Він був ознайомлений лише з наказом № 1496 від 01 листопада 2021 року, в якому не йдеться про жодні конкретні зміни в організації виробництва, лише про виключення штатних одиниць з штатного розпису.

Йому було запропоновано лише декілька посад, відповідач не запропонував йому всі вакансії, які існували на підприємстві, чим, на його думку, порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Також відповідачем порушено вимоги ч. 8 ст. 43 КЗпП України щодо обов`язковості попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Крім того, його не було ознайомлено з результатами роботи комісії, яка повинна була розглянути питання його працевлаштування (п. 2.2 наказу № 1496 від 01 листопада 2021 року).

Вважав, що його звільнення відбулось через упереджене та неприязне ставлення нового керівника відповідача до нього.

На час звернення до суду середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 січня 2022 року по 31 травня 2022 року становить 144 379,71 грн.

На підставі зазначеного просив визнати незаконним та скасувати наказ № 42-ос (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), яким з 19 січня 2022 року його звільнено з посади радника ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод»; поновити його на посаді радника ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод»; стягнути з ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 січня 2022 року по дату винесення судом рішення, а також понесені судові витрати, допустити негайне виконання рішення суду і частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2023 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 42-ос (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), яким з 19 січня 2022 року звільнено ОСОБА_1 з посади радника ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді радника ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод».

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 січня 2022 року по 16 жовтня 2023 року у розмірі 703 268 грн. 91 коп., з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2436 грн. 20 коп.

Стягнуто з ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що у позивача відсутня кваліфікація, освіта, досвід для займання вакантних посад, зазначених в рішенні суду та звітах центру зайнятості, відповідно до показань свідків позивач відмовлявся від вакантних посад, про відсутність наміру у позивача працевлаштуватись на підприємстві свідчить його заява про звільнення від 15 листопада 2021 року, в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують повноваження представника позивача представляти його інтереси в суді першої інстанції, а тому відсутні підстави для розгляду наданих представником заяв, третя особа у справі не повідомлялась про розгляд справи належним чином, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відповідач не надав повний перелік посад, які були вакантними на підприємстві з моменту його повідомлення про звільнення; тягар, пов`язаний із працевлаштуванням працівника, посада якого підлягає скороченню покладається саме на роботодавця; Акт від 15 листопада 2021 року не містить переліку запропонованих посад, вакантні посади, які нібито йому пропонувались, вказані в акті станом на 01 листопада 2021 року, тоді як його звільнено 19 січня 2022 року; акт складений за його відсутності, повноваження осіб, які склали та підписали акт, відповідачем не підтверджено; відповідач наводить загальний висновок про відсутність у нього відповідної освіти та кваліфікації, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків, повноваження адвоката Василенко Л.О. підтверджені ордером серії АР №1066948, а допущена описка в назві суду (відсутність «районний») є очевидною та несуттєвою, яка не призводить до порушення прав відповідача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог. Встановивши, що в ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод» були вакантні посади, які міг би обійняти позивач у відповідності до його освіти, кваліфікації, проте відповідачем вказані посади позивачу запропоновано не було, зазначив, що відповідач, як роботодавець не виконав обов`язок, передбачений частиною третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки якщо позивачеві не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом (розпорядженням) ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» № 223ос від 03.03.2021 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 04.03.2021 року на посаду заступника начальника відділу матеріально-технічного постачання.

Згідно з наказом (розпорядженням) ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» № 618 ос від 30.06.2021 року ОСОБА_1 було переведено на посаду радника.

19.10.2021 року наказом ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» за № 1420 від 19.10.2021 року з метою оптимізації роботи товариства та у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод» скорочено наступні штатні одиниці ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод»: заступник головного інженера 1 штатна одиниця; радник 2 штатні одиниці.

Згідно із наказом ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» № 1496 від 01.11.2021 року з метою оптимізації роботи товариства та у зв`язку із зміною в організації виробництва і праці ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод», а також на підставі наказу по товариству за № 1420 від 19.10.2021 року виключено з 20.01.2022 року зі штатного розпису ПрАт «Запорізький електроремонтний завод» штатні одиниці: заступник головного інженера 1 штатна одиниця; радник 2 штатні одиниці.

11.11.2021 року на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку був надісланий лист-попередження про звільнення № 7989/11 від 11.11.2021 року, в якому повідомлено про його майбутнє звільнення із займаної посади 19.01.2022 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та запропоновано переведення на посаду начальника бюро зі зварювання відділу головного технолога (т.1, а.с.71-73).

15.11.2021 року ОСОБА_1 ознайомлено під особистий підпис з попередженням № 9 по ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод» від 09.11.2021 року, в якому зазначено, що на підставі наказу № 1496 від 01.11.2021 року у зв`язку зі скороченням чисельності штату працівників його попереджають про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України 19.01.2022 року та пропонують переведення на посаду начальника бюро зі зварювання відділу головного технолога.

Матеріали справи містять акт від 15.11.2021 року, складений посадовими особами ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод», за змістом якого ОСОБА_1 в усній формі були запропоновані всі вакантні посади по підприємству станом на 01.11.2021 року, від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився.

09.12.2021 року на адресу позивача засобами поштового зв`язку було надіслано лист № 9102/11 від 09.12.2021 року, ОСОБА_1 повідомлено про наявні вакансії на підприємстві: інженер зі зварювання; інженер-конструктор; інженер-технолог (т.1, а.с.75-77).

Згідно із Витягом із протоколу № 9 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод» від 17.01.2022 року було надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з 19.01.2022 року.

Наказом ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» № 42ос від 19.01.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади радника у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (т.1, а.с.69).

З копій звітів ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» за період з 01.10.2021 року по 19.01.2022 року, наданих Запорізьким обласним центром зайнятості, вбачається, що на підприємстві наявні вільні робочі місця, зокрема:

- 10.11.2021 року: 5 вакансій «Електромонтер ремонту та обслуговування електроустаткування», 2 вакансії «Стропальник», 4 вакансії «Машиніст крану (кранівник)», 3 вакансії «Слюсар-ремонтник», 4 вакансії «Обмотувальник елементів електричних машин», 2 вакансії «Паяльщик», 7 вакансії «Токар», 2 вакансії «Оператор верстатів з ПК», 1 вакансія «Слюсар-інструментальник»; 1 вакансія «Інженер з налагодження й випробувань», 2 вакансії «Інженер-технолог», 1 вакансія «Начальник випробувальної станції», 1 вакансія «Інженер-програміст», 1 вакансія «Вантажник»;

- 06.12.2021 року: 5 вакансій «Електромонтер ремонту та обслуговування електроустаткування», 2 вакансії «Стропальник», 4 вакансії «Машиніст крану (кранівник)», 3 вакансії «Слюсар-ремонтник», 4 вакансії «Обмотувальник елементів електричних машин», 2 вакансії «Паяльщик», 8 вакансії «Токар», 2 вакансії «Оператор верстатів з ПК», 1 вакансія «Слюсар-інструментальник»;

-10.01.2022 року: 8 вакансій «Електромонтер ремонту та обслуговування електроустаткування», 2 вакансії «Стропальник», 4 вакансії «Машиніст крану (кранівник)», 3 вакансії «Слюсар-ремонтник», 8 вакансій «Обмотувальник елементів електричних машин», 2 вакансії «Паяльщик», 7 вакансії «Токар», 2 вакансії «Оператор верстатів з ПК», 1 вакансія «Слюсар-інструментальник» (т.2, а.с.99-233).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприйняття у збереженні роботи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся роботодавець.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, за положеннями частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Суд першої інстанції, дослідивши виконання роботодавцем вимог, передбачених положеннями частини третьої статті 49-2 КЗпП України встановив, що в ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод» були вакантні посади, які міг би обійняти позивач у відповідності до його освіти, кваліфікації, проте відповідачем вказані посади позивачу запропоновано не було.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом правомірно не прийнято до уваги показання свідків про те, що ОСОБА_1 в усній формі було запропоновано всі вакантні посади на підприємстві, оскільки зазначене не підтверджено належними доказами, зокрема, акт від 15.11.2021 року не містить переліку таких посад.

З інших наявних у справі письмових доказів вбачається, що позивачу було запропоновано спочатку лише одну, а пізніше ще 3 посади: начальник бюро зварювання ВГТ, інженер зварювання, інженер-конструктор, інженер-технолог.

При цьому лист № 9102/11, надісланий на адресу позивача 09.12.2021 року, (тобто після складання акту від 15.11.2021 року), також не містить переліку всіх вакантних посад на підприємстві, а має посилання на наявність лише трьох вакантних посад: інженер зі зварювання; інженер-конструктор; інженер-технолог.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі 210/2401/16-ц).

Це обумовлено тим, що працівник у відносинах із роботодавцем вважається слабкою стороною та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду про те, що станом на день звільнення позивач не був ознайомлений з переліком всіх вакантних посад ПрАТ «Запорізький електроремонтний завод», а отже не виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Не заслуговує на увагу твердження апеляційної скарги на те, що у позивача відсутня кваліфікація, освіта, досвід для займання певних вакантних посад, зазначених в рішенні суду та звітах центру зайнятості, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження зазначених обставин.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про відсутність наміру у позивача працевлаштуватись на підприємстві з посиланням на його заяву про звільнення від 15 листопада 2021 року (т.1, а.с.23), оскільки, по-перше, вказана заява про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП мотивована невиконанням відповідачем ч.1 ст.115 КЗпП та ст.24 Закону України «Про оплату праці», по-друге, попередження працівника про звільнення за власним бажанням не вимагає обов`язкового розірвання трудового договору, якщо працівник після закінчення строку попередження не вимагає звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд обґрунтовано визнав незаконним та скасував наказ № 42ос (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 19.01.2022 року та поновив ОСОБА_1 на посаді, яку він займав до звільнення.

За приписами статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач був звільнений 19.01.2022 року, а тому для обчислення середнього заробітку визначені два місці, що передували події звільнення, тобто листопад та грудень 2021 року, а кількість робочих днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 20.01.2022 року по 16.10.2023 року (по день ухвалення рішення судом) становить 453 робочих дні.

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 20.01.2022 року по 16.10.2023 року, в розмірі 703 268,91 грн. відповідачем не оскаржується.

За приписами частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» на неналежне повідомлення третьої особи ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи, оскільки сам ОСОБА_2 не оскаржує рішення суду, а отже погоджується з вказаним рішенням.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи (т.3, а.с.30), відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України ОСОБА_2 вважається належно повідомленим про час та місце розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про відсутність документів, які підтверджують повноваження представника позивача представляти його інтереси в суді першої інстанції, спростовуються матеріалами справи, які містять копію ордеру на надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Василенко Л.В. в Жовтневому суді м. Запоріжжя (т.1, а.с.36) та копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ЗП 002735, видане на ім`я ОСОБА_3 (т.1, а.с.35).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запорізький електровозоремонтний завод» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2024 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: В.Ю. Бєлка

І.В. Кочеткова