ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Пікуля В.П., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

представника позивача адвоката Гупала Р.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача, ОСОБА_1 , адвоката Гурського В.С., на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

УСТАНОВИВ:

коротко змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;

17.10.2022 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за Договором позики № 18/12/19-14 від 18.12.2019 у сумі 505 990,35 грн, з яких: 249 084,00 грн - сума основного боргу; 5 707,23 грн - інфляційні збитки; 1 199,12 грн - три відсотки річних; 250 000,00 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання; стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у справі у сумі 42 719,52 грн, а також судовий збір у сумі 5 059,90 грн.

В обґрунтування повних вимог зазначено, що 18 грудня 2019 року між ним, як Позикодавцем, та ОСОБА_1 , як Позичальником, був укладений письмовий договір позики № 18/12/19-14, предметом якого було передання у власність Позичальника грошових коштів у сумі 144 126,00 грн, що за курсом долару США в АТ КБ «ПриватБанк» 23,55 грн/дол. США на день укладення цього Договору еквівалентно 6 120 доларів США. Кінцевий строк повернення грошових коштів, відповідно до п. 1 Договору позики, - до 17 червня 2020 року включно. У подальшому між ними укладалися додаткові угоди щодо продовження строку повернення коштів. Відповідно до додаткової угоди № 3 від 18.06.2021 до Договору позики, відповідач мала повернути грошові кошти позивачу відповідно до графіку платежів, а саме: до 18.07.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.08.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.09.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.10.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.11.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.12.2021 130 459,50 грн (еквівалент 4 770 доларів США).

Відповідачка не дотрималася взятих на себе зобов`язань за Договором позики, заходів щодо повернення боргу у визначені строки не вжила та позику не повернула, про причини невиконання умов договору не повідомила, що і стало підставою звернення позивача до суду із вказаним позовом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2023 року, з урахуванням ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 13.06.2023 про виправлення арифметичної помилки (а.с. 133), позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики № 18/12/19-14 від 18.12.2019 в сумі 480 653,55 грн, з яких: 223 747,20 грн - основна сума боргу; 5 707,23 грн - інфляційні збитки; 1 199 грн - три відсотка річних; 250 000 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 41 452,67 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 4 806,53 грн.

коротко змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

Із вказаним рішенням не погодилась відповідач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку через свого представника адвоката Гурського В.С.

В апеляційній скарзі прохала рішення місцевого суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про стягнення з неї основної суми боргу в сумі 109 849,30 грн.

Вказувала, що місцевий суд невірно застосував вимоги ст. 551 ЦК України та не врахував правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах (№ 902/417/18, № 922/4294/19, № 902/538/18, № 922/266/20 та інших справах), щодо зменшення розміру пені з урахуванням принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності.

Також, зазначала, що судом протиправно стягнуто інфляційні витрати за ст. 625 ЦК України, враховуючи, що договором визначено еквівалент позики в іноземній валюті.

Позивачем було пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Стягнуті витрати на правову допомогу є неспівмірними з предметом позову та їх сума є завищеною.

узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи;

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 прохав відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення місцевого суду залишити без змін.

Вказував, що місцевий суд належним чином, повно та всебічно з`ясував усі обставини справи та вірно застосував норми матеріального права.

Зокрема, місцевий вірно встановив, що відповідач добровільно підписала зміни до договору та факту введення її в оману чи шахрайства не довела, умов договору не оскаржувала. Стягнута сума боргу відповідає визначеній сумі у додатковій угоді №3, а надані розписки, датовані у період з 21.01.2020 по 29.01.2021, тобто до підписання вказаної додаткової угоди.

Стягнення інфляційних витрат передбачено умовами укладеного договору позики, а не тільки ст. 625 ЦК України, а тому їх стягнення є правовірними та відповідає принципу свободи договору.

Сторони у договорі також узгодили неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості та розмір нарахованої пені не перевищує, а відповідає розміру заборгованості за основним зобов`язанням.

Вказував, що строк позовної давності не пропущений, оскільки зупинявся на період дії карантину.

Щодо процесуальної можливості розгляду апеляційним судом справи за відсутності учасників справи, що у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У судове засідання 23.01.2024 відповідач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Гурський В.С., не з`явились, будучи належним чином повідомлені судом про дату, час і місце перегляду справи.

У судове засідання 23.01.2024 від адвоката Гурського В.С., за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» надійшла заява про відкладення розгляду справи, мотивуючи заяву тим, що сторони наразі перебувають в процесі переговорів щодо укладення мирової угоди, у зв`язку із чим необхідний додатковий час для мирного врегулювання спору.

Апеляційний суд вважає, що вказана причина неявки адвоката в судове засідання не є поважною причиною неявки, та, враховуючи присутність іншої сторони у спорі у судовому засіданні, що не заявляла заяв про відкладення судового засідання з даної причини, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом установлено, що 18 грудня 2019 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) був укладений письмовий договір позики № 18/12/19-14, предметом якого було передання у власність Позичальника грошових коштів у сумі 144 126 (сто сорок чотири тисячі сто двадцять шість) гривень 00 коп, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 23,55 грн.) на день укладення цього Договору було еквівалентно 6120 (шість тисяч сто двадцять) доларів США 00 центів.

Згідно з п. 2 Договору позики, сума позики отримана Позичальником в повному обсязі до моменту підписання договору.

Кінцевий строк повернення Відповідачем грошових коштів, відповідно до п.1 Договору позики, становив 17 червня 2020 року включно.

Згідно з п. 8 Договору позики, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п.1 даного договору, на банківський рахунок або готівкою.

Відповідно до п. 9 Договору позики, у випадку зміни, у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у п.1 цього Договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому в AT КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

Пунктом 10 Договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Згідно з п. п. 11, 2 Договору позики забезпеченням виконання Позичальником зобов`язань була передача в заставу рухомого майна - автомобіля CHEVROLET, модель CRUZE, 2012 року випуску, тип легковий седан, колір - білий, державний номер НОМЕР_1 , який належав Позичальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 12.05.2018, ТСЦ6341.

Відповідно до п. 13 Договору позики, факт повернення позики або її частини підтверджується заявою Позикодавця, про одержання суми позики в повному обсязі або частково, яке є єдиним належним підтвердженням виконання Позичальником зобов`язання за цим договором. Після повного виконання зобов`язання Позичальником заданим договором Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику розписку.

Відповідно до п. 15.2. Договору позики, Позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями Договору позики (в тому числі щодо своєчасного повернення позики).

Відповідно до п. 15.3 Договору позики, Позичальник зобов`язаний протягом двох робочих днів письмово повідомляти Позикодавця про зміну адреси, місця роботи, номерів телефонів, прізвища та імені та наявність інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобов`язання за цим Договором, з наданням відповідних документів, що підтверджують такі зміни.

Згідно з п. 15.4. Договору позики, у разі невиконання Позичальником умов Договору позики, Позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики, сплатити нараховані пеню і штрафні санкції, а також виконати усі інші зобов`язання за Договором позики.

Відповідно до ст. ст. 651, 653 та 654 ЦК України у зв`язку з неповерненням позики у визначені Договором позики строки, неможливістю Позичальника виконати свої зобов`язання в повному обсязі та зміною курсу долару США, за домовленістю сторін Додатковою угодою № 1 від 18.06.2020 до Договору позики були внесені зміни в п. 1, 5.

Згідно з п. 1 даної додаткової угоди були внесені зміни до п. 1 Договору позики, згідно з якою у власність Позичальника було передано грошові кошти у сумі 164 628 (сто шістдесят чотири тисячі шістсот двадцять вісім) гривень 00 копійок, що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 26,90 грн) на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 6120 (шість тисяч сто двадцять) доларів США 00 центів.

Кінцевий строк повернення Відповідачем грошових коштів, відповідно до додаткової угоди №1, становив 18.12.2020 включно.

Відповідно до ст. ст. 651, 653 та 654 ЦК України, у зв`язку з неповерненням позики у визначені Договором позики та додатковою угодою №1 строки, неможливістю Позичальника виконати свої зобов`язання в повному обсязі та зміною курсу долару США, за домовленістю сторін Додатковою угодою № 2 від 29.12.2020 до Договору позики були внесені зміни в п. 1, 5.

Згідно з п. 1 даної додаткової угоди були внесені зміни до п. 1 Договору позики, згідно з якою у власність Позичальника було передано грошові кошти у сумі 173 869 (сто сімдесят три тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) гривень 00 копійок, що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 28,41 грн) на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 6120 (шість тисяч сто двадцять) доларів США 00 центів.

Кінцевий строк повернення грошових коштів, відповідно до додаткової угоди № 2, становив 18.06.2021 включно.

Відповідно до ст. ст. 651, 653 та 654 ЦК України, у зв`язку з неповерненням позики у визначені Договором позики та додатковою угодою № 2 строки, неможливістю Позичальника виконати свої зобов`язання в повному обсязі та зміною курсу долару США, за домовленістю сторін додатковою угодою № 3 від18.06.2021 до Договору позики були внесені зміни в п. 1, 5.

Згідно з п. 1 даної додаткової угоди були внесені зміни до п. 1 Договору позики, згідно з якою у власність Позичальника було передано грошові кошти у сумі 167 382 (сто шістдесят сім тисяч триста вісімдесят дві) гривні 00 копійок, що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «ПриватБанк» (1 долар США = 27,35 грн) на день укладення додаткової угоди було еквівалентно 6 120 (шість тисяч сто двадцять) доларів США 00 центів.

Кінцевий строк повернення грошових коштів, відповідно до додаткової угоди № 3, становив 18.12.2021 включно. Факт отримання позики, зокрема, підтверджується розпискою від 18.06.2021, написаною власноруч Позичальником.

Відповідно до додаткової угоди № 3 від 18.06.2021 до Договору позики відповідач мала повернути грошові кошти позивачу відповідно до Графіку платежів, а саме: до 18.07.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.08.2023 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.09.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.10.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.11.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.12.2021 130 459,50 грн (еквівалент 4 770 доларів США).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що відповідач не дотрималася взятих на себе зобов`язань за Договором позики, заходів щодо повернення боргу у визначені строки не вжила та позику позивачу не повернула, про причини невиконання умов Договору позики позивача не повідомила.

Пунктом 10 Договору позики передбачено, що у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позивач здійснив розрахунок штрафних санкцій за неповернення позики до 23.02.2022. Відповідно до Договору позики та додаткової угоди № 3, враховуючи, що відповідачка не здійснювала погашення заборгованості за договором позики, остання мала сплатити: до 18.07.2021 7 384,50 грн (еквівалент 270 доларів США); до 18.08.2023 14 769,00 грн (еквівалент 540 доларів США); до 18.09.2021 22 153,50 грн (еквівалент 810 доларів США); до 18.10.2021 29 538,00 грн (еквівалент 1 080 доларів США); до 18.11.2021 36 922,50 грн (еквівалент 1 350 доларів США); до 167 382,00 грн (еквівалент 6 120 доларів США).

Правильність нарахування інфляційних збитків та 3 % річних суд перевірив на калькуляторі інфляційних втрат та 3 % річних, онлайн розрахунок. За період з серпня 2021 року по лютий 2022 року інфляційні збитки складають 5 707,23 грн. За період з 19.07.2021 по 23.02.2023 сума відсотків за користування грошовими коштами складає 1 199,12 грн.

Пунктом 10 Договору позики також визначено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) Позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості.

Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання». Відповідно до частини першої статті 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків».

З урахуванням вимог чинного законодавства, сума пені у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості за Договором позики №18/12/19-14 від 18 грудня 2019 року складає 368 240,40 грн.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Розрахунок пені, передбаченої Договором позики, свідчить, що її розмір майже в два рази перевищує розмір основного боргу.

Враховуючи складну економічну ситуацію в Державі, пов`язану з повномасштабною збройною агресією рф стосовно України, користуючись своїми правами, позивач самостійно зменшив суму неустойки (пені) за Договором позики № 18/12/19-14 від 18.12.2019 до суми 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. Місцевим судом зазначено, що відповідач не надала жодного документу про її фінансовий, сімейний стан, які б суду дали можливість вирішити питання про зменшення неустойки.

Відповідно до Договору позики, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення платежу за цим договором.

Станом на день винесення рішення по справі офіційний курс долара до гривні складає 36,56 грн.

Отже, сума основного боргу, станом на дату винесення рішення, становить 223 747 грн 20 коп (6 120 доларів США х 36,56 грн).

Таким чином, станом на 11.10.2022 загальна сума боргу за Договором позики № 18/12/19-14 від 18 грудня 2019 року, яка підлягає поверненню Відповідачем, складає 480 653,55 грн (223 747,20 грн + 5 707,23 грн + 1 199,12 грн + 250 000,00 грн).

Місцевий суд відхилив доводи відповідачки про те, що підписанням додаткової угоди № 3 її ввели в оману, внаслідок чого не зарахована сплачена нею сума в розмірі 3 421 долар США, оскільки відповідач добровільно підписала зміни до договору. В ході розгляду справи не встановлено фактів підписання змін під примусом, шляхом шахрайства, омани. З окремим позовом про визнання окремих пунктів договору недійсний, кабальними не зверталася до суду. Суд також дійшов висновку, що позивачем вірно визначений період нарахування штрафних санкцій відповідно до умов укладеного договору. В даному договорі штрафні санкції вступають в дію з моменту порушення умов, а не з моменту кінцевого терміну повернення коштів.

Стягуючи з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу, місцевий суд зазначив, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу, які складаються з гонорару адвоката за представництво в суді, складання та подання позовної заяви та іншої правничої допомоги, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо.

Відповідно до Договору про надання правової допомоги від 10.09.2022, укладеного між позивачем та адвокатом, та додатку до нього від 06.10.2022, орієнтовна вартість наданих послуг без участі у судових засіданнях становить 15 000 грн (консультація Клієнта з вивченням відповідних документів за позовом, юридичний аналіз законодавства та судової практики з питань, викладених у позовній заяві, підготовка та подача позовної заяви, підготовка та подача відповіді на відзив). Участь у судових засіданнях становить 3 350 грн за кожен судодень (орієнтовно 2 судових засідання 6 700 грн).

Згідно з актом наданих послуг від 11.10.2022, станом на дату подачі позовної заяви, виконано робіт на суму 10 720 грн.

Крім того, у разі прийняття рішення по справі на користь позивача, він має сплатити додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних. Сума задоволених позовних вимог складає 480 653,55 грн. (5% від даної суми складає 24 032,67 грн).

Сума витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, становить 41 452,67 грн (10 720 грн + 6 700 грн + 24 032,67 грн).

Факт надання правової допомоги підтверджується копіями договору про надання правової допомоги від 10.09.2022, додатком до договору від 06.10.2022, попереднім розрахунком вартості однієї години надання послуг, актом наданих послуг від 11.10.2022 та рахунком-фактурою від 11.10.2022.

Місцевим судом зазначено, що витрати на послуги адвоката є співмірними зі складністю справи, часом, затраченим на підготовку до судового захисту. Відповідачка не надала до суду аргументів, відповідно до яких витрати на послуги адвоката могли б бути зменшені. Тому із ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 41 452,67 грн та сплачений позивачем судовий збір в сумі 5 059,90 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), проте не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Щодо стягнення основної суми боргу (позики)

Установивши, що між позивачем та відповідачем укладений письмовий договір позики, з врахуванням укладених додаткових угод, згідно з якими відповідачка отримала від позивача суму позики та зобов`язалась її повернути до 18.12.2021, однак одержаних у позику коштів не повернула, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума основного у сумі 6 120 доларів США.

Частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

В позовній заяві позивач просив стягнути заборгованість за договором позики у національній валюті, використовуючи курс валют станом на час звернення до суду, що становив 40 грн 70 коп за долар США за курсом АТ КБ «ПриватБанк» (6 120 доларів США х 40,70 грн = 249 084 грн.

Як вбачається з додаткової угоди № 3 від 18.06.2021 сторони пункт 1 Договору позики виклали в такій редакції: «Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 167 382 грн, що є еквівалентом 6 120 доларів США за курсом долара в АТ КБ «ПриватБанк» - 27,35 грн.

В цій же угоді сторони визначили Графік погашення боргу.

На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідач ОСОБА_1 написала розписку про отримання грошових коштів. (а.с. 20, 21)

Доводи апеляційної скарги в частині, що судом не враховані її платежі на загальну суму 3 421 долар США, які були здійснені за період з 21.01.2020 по 29.01.2021, правильності висновків місцевого суду не спростовують.

Ані в ході розгляду справи місцевим судом, ані в ході апеляційного перегляду справи скаржником ОСОБА_1 не надано належних, законних та достатніх доказів на підтвердження факту повернення нею сум позики згідно з умовами додаткової угоди № 3 від 18.06.2021, еквівалентної 6 120 доларів США.

Жодних позовних вимог про визнання умов додаткової угоди № 3 від 18.06.2021 недійсними ОСОБА_1 не заявлено. Також відсутні будь які докази, що при укладенні даної угоди її було введено в оману.

Зміст даної угоди чітко визначає суму заборгованості як в гривнах, так і доларовому еквіваленті. Графік погашення заборгованості також є чітким та зрозумілим.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Виправляючи арифметичну помилку в ухвалі від 13.06.2023, місцевий суд зазначив про помилкове визначення курсу долара до гривні на рівні 40,70 грн, та дійшов висновку, що правильно врахувати курс долара США на рівні облікової ставки НБУ 36,56 грн за долар США станом на день ухвалення рішення та визначив розмір заборгованості за основною сумою, еквівалентну 6 120 доларам США, у сумі 223 747,20 грн (сума позики).

Ухвала Октябрського районного суду м. Полтави від 13.06.2023 сторонами не оскаржена в апеляційному порядку, у зв`язку з чим апеляційний суд не вправі вийти за межі доводів апеляційної скарги та надати правову оцінку даній ухвалі. (а.с. 133)

Щодо нарахувань за ст. 625 ЦК України та ст. 551 ЦК України

стягнення 3 % річних

Місцевим судом стягнуто з відповідачки на користь позивача за період з 19.07.2021 по 23.02.2023 суму 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 1 199,12 грн.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Місцевий суд вірно зазначив, що у відповідності до ст. 625 ЦК України у позивача виникло право на нарахування 3% річних від простроченої суми починаючи з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання.

В апеляційній скарзі відсутні доводи щодо незаконності судового рішення в цій частині, тому в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається.

стягнення індексу інфляції.

Місцевим судом стягнуто з відповідачки на користь позивача за період за період із серпня 2021 року по лютий 2022 року інфляційні збитки у сумі 5 707,23 грн.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України сторони визначили у договорі позики (пункт 3), що сума коштів, яка підлягає поверненню, повинна становити еквівалент 6 120 доларів США.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, передбачені частиною другої статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягнення не підлягають, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19).

Місцевий суд, стягуючи індекс інфляції, вищезазначених положень закону та висновків Верховного Суду не врахував, не звернув уваги, що предметом укладеного між сторонами договору позики є стягнення боргу, обрахованого в еквівалентні до долара США. Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Щодо зменшення розміру пені

Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Як передбачено частиною другою вказаної статті, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

На підставі частини другої та третьої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, в пункті 10 договору позики сторони визначили, що розмір неустойки складає 1% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.

З позовної заяви вбачається, що розмір неустойки позивачем обраховувався починаючи з 19.07.2021, тобто починаючи з наступного дня порушення відповідачем Графіку платежів, визначених в додатковій угоді № 3 від 18 червня 2021 року. (а.с. 20)

Апеляційний суд зазначає, що обрахунок розміру пені, починаючи із 19.07.2021 на суму заборгованості 167 382 грн є невірним, оскільки з 19.07.2021 у позивача виникло право на нарахування пені лише на суму 7 384,50 грн, що еквівалентно 270 доларам США. В подальшому, у позивача виникало право на нарахування пені і на інші несплачені позичальником платежі у відповідності до Графіку платежів.

Право на нарахування пені на всю суму заборгованості у позивача виникло лише з 19 грудня 2021 року.

З позовної заяви вбачається, що позивачем нарахована неустойка за період з 19.07.2021 по 23.02.2022 за 220 днів у сумі 368 240,40 грн, та що позивачем, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, самостійно зменшено розмір неустойки до 250 000 грн.

Апеляційний суд вважає, що нарахований позивачем розмір неустойки не відповідає умовам укладеного договору позики.

Так, додатковою угодою № 3 сторони визначили щомісячні платежі, та пеня повинна нараховуватися за порушення строку повернення кожного щомісячного платежу.

За період з 19.07.2021 по 18.12.2021 на суму заборгованості (строк сплати якої настав 18.07.2021 у сумі 7 384,50 грн, за 153 календарних дня розмір неустойки складає: 1% в день - 73,84 грн х 153) розмір неустойки становить 11 297,52 грн.

За період з 19.08.2021 по 18.12.2021 на суму заборгованості (строк сплати якої настав 18.08.2021 у сумі 7 384,50 грн, за 122 календарних дня розмір неустойки складає: 1 % в день - 73,84 грн х 122) розмір неустойки становить 9 008,48 грн.

За період з 19.09.2021 по 18.12.2021 на суму заборгованості (строк сплати якої настав 18.09.2021 у сумі 7 384,50 грн, за 91 календарний день розмір неустойки складає: 1 % в день - 73,84 грн х 91) розмір неустойки становить 6 719,44 грн.

За період з 19.10.2021 по 18.12.2021 на суму заборгованості (строк сплати якої настав 18.10.2021 у сумі 7 384,50 грн, за 60 календарних днів розмір неустойки складає: 1 % в день - 73,84 грн х 60) розмір неустойки становить 4 430,40 грн.

За період з 19.11.2021 по 18.12.2021 на суму заборгованості (строк сплати якої настав 18.11.2021 у сумі 7 384,50 грн, за 31 календарний день розмір неустойки складає: 1 % в день - 73,84 грн х 31) розмір неустойки становить 2 289,04 грн.

За період з 19.12.2021 по 23.02.2022, виходячи з розрахунку 1% в день на всю суму заборгованості 167 382 грн (в яку включено і платіж в сумі 130 459,50 грн, строк якого настав 18.12.2021) (1% в день 1 673, грн за 67 календарних днів) - 112 091 грн.

Таким чином, загальний розмір пені за період, визначений позивачем (з 19.07.2021 по 23.02.2022), обрахований у відповідності з укладеним договором позики, становить 145 835,88 грн (11 297,52 грн + 9 008,48 грн + 6 719,44 грн + 4 430,4 грн + 2 289,04 + 112 091 грн).

Ані в ході розгляду справи місцевим судом, ані на стадії апеляційного перегляду справи, відповідачем не надано жодного доказу, який би підтвердив той факт, що апелянт перебуває у складному матеріальному становищі та що розмір неустойки становить для нього несправедливий та непомірний тягар.

Щодо строку позовної давності до позовних вимог про стягнення пені.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, згідно з вимогами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 17.10.2022.

Розмір пені позивачем обраховано за період з 19.07.2021, з якого і розпочався перебіг строків позовної давності щодо нарахування пені, за порушення визначених в графіку платежів.

Разом з тим, п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК в редакції закону №540-IX визначено , що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Таким чином враховуючи, що на час звернення позивача до суду діяв карантин, позивачем строк позовної давності щодо стягнення неустойки, нарахованої до 23.02.2022 року не пропущений.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. (ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України)

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як визначено частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України)

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача у справі представляв адвокат Гупал Р.М. на підстав договору про надання правової допомоги від 10.09.2022, додатку до договору від 06.10.2022, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та ордеру (а.с. 28-33). В попередньому (орієнтовному) розрахунку, доданому до позову, позивачем було визначено орієнтовну суму витрат на правову допомогу у розмірі 42 719,52 грн. Крім того, до позову долучено Акт наданих послуг від 11.10.2022 та рахунок фактуру № б/н від 11.10.2022 до акту наданих послуг на суму 10 720,00 грн (а.с. 35-36).

До стягнення фактично заявлено 41 452,67 грн витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції, що не перевищує орієнтовно зазначений розмір.

Вирішуючи питання про компенсацію позивачу вказаної суми витрат на професійну правничу допомогу, місцевий суд врахував умови Договору про надання правової допомоги від 10.09.2022, акт наданих послуг від 11.10.2022, передбачений умовами договору додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних вимог, рахунок-фактуру від 11.10.2022 та надав їм належну оцінку, та дійшов вірного висновку про їх розумність, реальність та обгрунтованість.

Ані у відзиві на позов, ані в ході розгляду справи місцевим судом стороною відповідача не подавалась заява про зменшення заявлених витрат у зв`язку із їх неспівмірністю відповідно до статті 137 ЦПК України. Отже, були відсутні підстави для надання оцінки щодо співмірності та зменшення судом першої інстанції суми заявлених до відшкодування витрат з урахуванням критеріїв співмірності, визначених у статті 137 ЦПК України.

В апеляційній скарзі скаржник зазначала, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними з предметом позову та значно завищеними. Разом із тим, апеляційна скарга не містить жодного доводу щодо того, які саме правничі послуги є неспіввісними та вартість яких завищена.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в частині стягнення витрат на правничу допомогу правильності висновків місцевого суду не спростували.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищезазначені висновки апеляційного суду, рішення місцевого суду підлягає зміні в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 5 707,23 грн, у стягненні яких необхідно відмовити, а в частині стягнення пені, зменшити розмір її стягнення з 250 000 грн до 145 835,88 грн.

Щодо перерозподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи те, що за результатом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції підлягає зміні, при цьому, зменшено розмір задоволених позовних вимог, судові витрати підлягають перерозподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно, рішення суду в частині стягнення судового збору та витрат позивача на професійну правничу допомогу зміні.

За подачу позову до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 5 059,90 грн.

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у сумі 7 209,80 грн.

Позов задоволено на 73% (із розрахунку: 370 782,08 : 505 990,35 х 100).

Апеляційна скарга відповідача задоволена на 27%.

Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3 693,73 грн (5 059,90 х 73%) судового збору за подачу позову до суду та 30 260,45 грн (41 452,67 х 73%) витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді першої інстанції.

З позивача на користь відповідача необхідно стягнути 1 946,65 грн (7 209,80 х 27%) судового збору за подачу апеляційної скарги.

Здійснюючи взаємозалік витрат сторін по судовому збору на корить одна одної у порядку ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суму судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 3 693,73 грн необхідно зменшити на 1 946,65 грн, стягнувши з відповідача на користь позивача 1 747,08 грн та звільнивши позивача від обов`язку сплати на користь позивача судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 1 946,65 грн.

Також, в силу вимог ст. 383 ЦПК України, постанова апеляційного суду має містити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача, адвокатом Гупал Р.М. заявлено до стягнення та надано докази понесення витрат на правничу допомогу у зв`язку із апеляційним переглядом справи у сумі 8 000 грн, що, згідно з додатку від 25.09.2023 до Договору про надання правової допомоги № б/н від 12.09.2023 та акту наданих послуг від 09.10.2023, становить гонорар адвоката за складення відзиву на апеляційну скаргу відповідача. Докази надіслання вказаних доказів поштовим відправленням з описом вкладеного від 13.10.2023 на адресу сторони відповідача також долучено до відзиву.

Жодних заперечень від сторони відповідача (скаржника) щодо заявлених до стягнення витрат чи заяви про зменшення суми витрат позивача на правничу допомогу у зв`язку із неспівмірністю, до апеляційного суду не надходило, що виключає обов`язок апеляційного суду надавати оцінку співмірності таких витрат за критеріями, визначеними у ст. 137 ЦПК України.

Заявлені адвокатом позивача витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції є реальними, необхідними та обґрунтованими, та підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саму у сумі 5 840 грн (із розрахунку: 8 000 х 73%).

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача, ОСОБА_1 , адвоката Гурського В.С., задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2023 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики № 18/12/19-14 від 18.12.2019 з 480 653,55 грн, з якої: 223 747,20 грн основна сума боргу, 5 707,23 грн інфляційні збитки, 1 199 грн три відсотки річних, 250 000 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, до 370 782,08 грн, з якої: 223 747,20 грн основна сума боргу, 1 199 грн три відсотки річних; 145 835,88 грн пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання.

В частині позовних вимог про стягнення 5 707,23 грн інфляційних збитків відмовити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в сумі 41 452,67 грн змінити, зменшивши суму до 30 260,45 грн.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у сумі 4 806,53 грн змінити, зменшивши суму до 1 747,08 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 840 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 січня 2024 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді В.П. Пікуль

О.О. Панченко