Дата документу 07.02.2024 Справа № 334/4632/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/4632/20 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/807/465/24 Філіпова І.М.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Онищенка Е.А.

Трофимової Д.А.

За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав анкету-заяву б/н від 20 квітня 2006 року.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг. Цією заявою відповідача підтверджується, що він був повністю проінформований про умови кредитування, які були йому надані в письмовій формі.

При укладанні договору сторони керувалися положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання.

Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну карту. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 35 000,00 грн.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору надав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлено договором.

В редакції умов та Правил, що почали діяти з 01 березня 2019 року згідно п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми не повернутого кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 процентів для картки «Універсальна», 84,0 процентів для картки «Універсальна голд».

Відповідач порушив умови договору, у зв`язку з чим станом на 31 травня 2020 року заборгованість становить 52 625, 58 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 34 477,85 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 15 852,96 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 - 2294, 77 грн.

Зазначає, що відповідач в добровільному порядку заборгованість за кредитним договором не сплачує.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 квітня 2006 року у загальному розмірі 52 65,58 грн. та стягнути судові витрати по справі.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору, який обґрунтовує тим, що 02 травні 2019 року у нього невстановленими особами було викрадено мобільний телефон «Самсунг».

Відразу після виявлення пропажі він негайно в той же день звернувся до оператора з проханням перевипустити йому SIM-карту за його номером телефону НОМЕР_1 .

Після відновлення SIM-карти на його мобільний номер телефону НОМЕР_1 стали надходити повідомлення про списання з карти особистих коштів, а також коштів кредитного ліміту в сумі 30 000,00 грн.

03 травня 2019 року він звернувся до поліції з відповідною заявою, на підставі якої розпочато досудове розслідування, кримінальне провадження №0001551.

Також, 04 травня 2019 року він повідомив банк про вказані обставини та просив провести службове розслідування, проте відповіді від банку не отримав.

Зазначає, що незважаючи на обмеження у русі, які є наслідком перенесення захворювання, яке стало підставою для оформлення групи інвалідності, він вжив усіх заходів з повідомлення АТ КБ «Приватбанк» та поліцію про обставини викрадення мобільного телефону та списання коштів з його особистого рахунку, так і коштів за рахунок незаконно встановленого кредитного ліміту.

21 серпня 2019 року він звернувся до банку з завою, в якій просив надати документи щодо обслуговування його рахунку, результати перевірки за його зверненням від 04 травня 2019 року, також просив банк подати заву про залучення його в якості потерпілого у кримінальному провадженні та припинити нарахування будь-яких відсотків та штрафів, здійснювати дзвінки з погрозами відносно неповернення кредитних коштів, які він не отримував. Відповіді від банку також не отримав.

З метою захисту своїх прав він звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання таким, що немає права вимоги, заборони вжиття незаконних дій по вимаганню списаних безпідставно коштів. Під час підготовчого судового засідання банком було подано копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 29 березня 2018 року, яка начебто містить його підпис, який суттєво відрізняться від підпису ОСОБА_1 . Згодом банком було надано ще заяву від 20 квітня 2006 року, в якій підпис від імені ОСОБА_1 також виконаний невідомою особою.

Зазначає, що у зв`язку з тим, що він не підписував кредитний договір, тобто його волевиявлення не було вільним, що є підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України.

Крім того, вказує, що сторонами не досягалася згода щодо істотних умов договору від 20 квітня 2006 року в частині отримання послуг з кредитування.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати недійсною заяву від 20 квітня 2006 року, оформленої від імені ОСОБА_1 з моменту її вчинення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2020 року прийнято зустрічну позовну заяву, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом та ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року по справі призначено почеркознавчу експертизу. Провадження по справі зупинено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2022 року поновлено провадження у справі у зв`язку із повідомленням експертної установи про неможливість надання висновку експерта.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2023 року позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 20 квітня 2006 року у розмірі 34 477 грн. 85 коп. станом на 31 травня 2020 року.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1 377 грн. 13 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що банком не надано жодних належних та допустимих доказів того, що на рахунку дійсно було встановлено ліміт для здійснення кредитних операцій в розмірі 35 000 грн.; операції зі списання коштів було здійснено на конкретно визначені реквізити, обов`язковість зазначення яких передбачена вимогами Інструкції; відсутність розбіжностей між розміром сум в платіжних доручення та сумах, які зазначено у виписках; кошти були правомірно списані з рахунку. Залишилось поза увагою, що сторонами договору не досягалась згоди щодо істотних умов у Заяві від 20 квітня 2006 року в частині умов укладання банком та отримання відповідачем послуг з кредитування, а форма її суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживача». Просить скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором та відмову у задоволені зустрічного позову, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір від 20 квітня 2006 року, ОСОБА_1 користувався кредитною картою АТ КБ «Приватбанк», належним чином виконував умови договору, надавав банку кошти на погашення заборгованості, станом на 01 травня 2019 року не мав заборгованості за кредитним договором, на рахунку перебували власні кошти ОСОБА_1 у розмірі 19,97 грн.

02 травня 2019 року у ОСОБА_1 було викрадено мобільний телефон з фінансовим номером НОМЕР_1 , на якому був встановлено мобільний додаток Приват24.

02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до оператора мобільного зв`язку з заявою про заміну сім-карти о 13 год. 05 хв. Після відновлення SIM-карти на його мобільний номер телефону НОМЕР_1 стали надходити повідомлення про списання з карти особистих коштів, а також коштів кредитного ліміту в сумі 30 000,00 грн.

02 травня 2019 року у період часу з 20 год. 42 хв. по 20 год. 50 хв. були здійснено спірні перекази коштів з рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_2 .

03 травня 2019 року він звернувся до поліції з відповідною заявою, на підставі якої до ЄРДР за № 0001551 внесено відомості про вчинений злочин, 04 травня 2019 року - ОСОБА_1 повідомив АТ КБ «Приватбанк» про вказані обставини та просив провести службове розслідування, проте відповіді від банку не отримав.

Станом на 31 травня 2020 року заборгованість за кредитом становить 52 625, 58 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 34 477,85 грн., заборгованість за простроченими відсотками - 15 852,96 грн., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 - 2294, 77 грн.

Задовольняючи часткового позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що вважав доведеним факт отримання відповідачем кредитних коштів та їх неповернення. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що банком не доведено факту укладання договору позики саме на тих умовах, на які посилається позивач.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , місцевий суд виходив з недоведеності позивачем обставин та фактів, на які він посилався, як на підставу зустрічного позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу користувався послугами банку, однак станом 31 травня 2020 року має заборгованість за фактично отриманими коштами, які він в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув.

У зв`язку з чим, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тобто в розмірі заборгованості за тілом кредиту.

Посилання позичальника на те, що списання спірних коштів було здійснено не ним, а третьою особою, яка у 2020 році злочинним шляхом заволоділа його мобільним телефоном в якому була встановлена сім-картка, пов`язана з його обліковим записом у сервісі інтернет-банкінгу «Приват24», не знаходить свого підтвердження, оскільки ОСОБА_1 або його представником не надано належних доказів на підтвердження вказаних обставин. Саме по собі звернення ОСОБА_1 до поліції із заявою про вчинення злочину не є доказом того, що витрати за його кредитною карткою здійснювались іншою особою.

Колегія також погоджується з висновком місцевого суду, що саме зволікання ОСОБА_1 та не повідомлення банку одразу після викрадення мобільного телефону призвело до ймовірного вчинення невідомою особою спірних переказів коштів з його рахунку, обставини та сам факт того чи було вчинено злочин належить до компетенції органів досудового розслідування, а не суду.

Окрім того, відповідно до статті 128 КПК України, статей 1166, 1167, 1177 ЦК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право на відшкодування такої шкоди.

Що стосується вимог ОСОБА_1 , викладених у зустрічній позовній заяві, про визнання недійсним договору, колегія суддів звертає увагу, на те, що спірний кредитний договір було укладено у 2006 році, позичальник протягом тривалого часу користувався послугами банку, що підтверджується матеріалами справи, а також поясненнями представника позивача за зустрічним позовом під час судових засідань. Тобто, ОСОБА_1 фактично виконував умови кредитного договору, а отже вважав узгодженими усі істотні умови спірного договору.

Окрім того, враховуючи викладене, колегія бере до уваги заяву представника АТ КБ «Приватбанк» від 27 жовтня 2020 року про застосування строку позовної давності до вимог по зустрічному позову щодо визнання недійсним кредитного договору від 20 квітня 2006 року.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що могли бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 12 лютого 2024 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова