Справа № 465/6039/22 Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В.
Провадження № 22-ц/811/2350/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Cалата Я.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Кулі В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №465/6039/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кулі Володимира Сергійовича на рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс»,- про стягнення середньомісячної заробітної плати, скасування наказу та продовження виплат середньомісячної заробітної плати

в с т а н о в и в :

18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника- адвоката Леонтьєва О.В. звернувся в суд з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про стягнення середньомісячної заробітної плати, скасування наказу та про продовження виплат середньомісячної заробітної плати.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 до укладання контракту перебував у трудових відносинах з ЛКП «Львівелектротранс» на посаді контролера пасажирського транспорту відділу контролю. Наказом керівника ЛКП «Львівелектротранс» №884 від 08 вересня 2021 року звільнений від роботи у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом зі збереженням середнього заробітку.

Наказом керівника ЛКП «Львівелектротанс» №750-к від 19 липня 2022 року у зв`язку зі змінами, внесеними до частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01 липня 2022 року № 2352 ІХ, ОСОБА_1 , контролеру пасажирського транспорту відділу контролю, припинені нарахування та виплата середнього заробітку з 19 липня 2022 року. В наказі «Про звільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку із проходженням військової служби за контрактом» №884-п від 08 вересня 2021 року слова «та середнього заробітку» виключено. Вважає виданий наказ незаконним та таким, що порушує його конституційні права. Зазначає, що призов на військову службу ОСОБА_1 є юридичним фактом, що мав місце 08 вересня 2021 року, ще задовго до прийняття та набрання чинності Законом № 2352.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ №750-к від 19 липня 2022 року постановлений ЛКП «Львівелектротранс» «Про припинення збереження середнього заробітку» в частині припинення нарахування і виплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку з 19 липня 2022 року, а також стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» в інтересах ОСОБА_1 середньомісячний заробіток з 19 липня 2022 року і до дати набрання чинності постановленого судом рішення у справі.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 28 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про стягнення середньомісячної заробітної плати, скасування наказу та продовження виплат середньомісячної заробітної плати відмовлено.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 червня 2023 року оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Куля В.С. Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу на принцип незворотності дії в часі, що до певного юридичного факту застосовується той закон, під час дії якого він настав або мав місце (рішення Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року №6-рп/2012). Посилається на висновок Верховного Суду викладений у постанові від 19 червня 2018 року у справі №820/5348/18, а саме, що розпочатий процес реалізації права повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом. Оскаржуваним наказом було звужено обсяг соціального захисту позивача, який є військовослужбовцем. Вважає, що оскільки позивач був призваний на військову службу ще 08 вересня 2021 року, тобто задовго до набрання чинності Закону №2352, то даний закон на нього не поширюється з огляду на те, що між позивачем і відповідачем виникли трудові правовідносини зі збереження середнього заробітку на час призову, а також існує очевидна суперечність положенням Конституції України.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду міста Львова від 28 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги, вирішити питання судових витрат, включаючи витрати на професійну правничу допомогу.

25 вересня 2023 року від ЛКП «Львівелектротранс» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін. Звертає увагу, що ЛКП «Львівелектротранс» у своїй діяльності керується чинними нормами законодавства, зокрема, що регулюють трудові відносини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача-адвоката Кулі В.С. на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 25 жовтня 2021 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством оборони України.

На момент укладення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством оборони України, ОСОБА_1 працював в ЛКП «Львівелектротранс» з 01.07.2021року.

Згідно довідки ЛКП «Львівелектротранс» від 08.08.2022 року № 228, ОСОБА_1 працює в ЛКП «Львівелектротранс» з 01 липня 2021 року. Дохід за період з 01 липня 2021 року по 31 липня 2022 року склав 292 984,90 грн.

Згідно довідки № 350/488/57/2613 від 12.09.2022 року солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу із наказу № 750-К від 19.07.2022 року «Про припинення збереження середнього заробітку» ОСОБА_1 припинено нарахування та виплату середнього заробітку з 19 липня 2022 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, що з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прийнятого Верховною Радою України 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18 липня 2022 включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Суд прийшов до висновку, що наказ виданий начальником відділу кадрів ЛКП «Львівелектротранс» №750-К від 19.07.2022 є законним.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних причин.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України.

Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Відтак, починаючи з 17 березня 2014 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до вимог частин 1, 6 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Частиною 3 ст. 119 КЗпП України в редакції, що діяла до 19 липня 2022 року, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни та у частині третій ст. 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2022 року, набрав чинності 19 липня 2022 року, а отже з 19 липня 2022 року ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваними чи прийнятим на військову службу за контрактом, зі збереженням за цим працівником лише місця роботи і посади, компенсація середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали працівники на час прийня на військову службу за контрактом, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року.

Водночас, з 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником, призваними (прийнятими) на військову службу, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата-це винагорода, обчислена у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплено у статті 21 КЗпП відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Позивач по справі ОСОБА_1 не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, внаслідок укладення контракту та проходження військової служби за що отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом порядку.

Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавця від обов`язку з виплати щомісячно забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Враховуючи те, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим Законом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та вимогам чинного матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги (п.22) в частині не застосування судом першої інстанції ст.58 Конституції України, суд апеляційної інстанції відхиляє. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відтак, враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП в редакції з 19 липня 2022 року, оскільки останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у п. 2.3. рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював висновок, відповідно до якої держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Оскільки положення частини третьої статті 119 КЗпП України у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на позивача ОСОБА_1 до 19 липня 2022 року, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ, тому суд першої інстанції прийняв правильне рішення про те, що відповідач не порушив приписи ст..58 Конституції України та ЦК України щодо незворотності дії закону в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 19 липня 2022 року.

Разом з тим, Урядом прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Враховуючи, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2352-ІХ не визначено особливостей застосування норм ч. 3 ст. 119 КЗпП України, то з дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ, слід зберігати лише місце роботи (посаду).

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Мінекономіки у листі від 28 липня 2022 року № 2498/4/4.1-ЗВ-22а з посиланням на Закон № 2352-ІХ та оновлену редакцію ст. 119 КЗпП України вказувало про те, що за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу як до 19 липня 2022 року, так і після цієї дати, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади.

При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у постанові № 753/12209/22 (провадження № 61-5606св23).

Таким чином, саме з 19 липня 2022 року законодавчо врегульовано питання виплат грошового забезпечення військовослужбовцям, які мають здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому на роботодавця не покладається обов`язок по збереженню та виплаті середнього заробітку за особами, визначеними в ч. 3 ст. 119 КЗпП України, яка втратила свою чинність.

Враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст..375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України, - суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кулі Володимира Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 28 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк