Справа №443/674/22
Провадження №2/443/15/24
РІШЕННЯ

іменем України

22 лютого 2024 року Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю: секретаря судового засідання Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Карпінець В.Ю.,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Мокрицького І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Журавненської селищної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до Журавненської селищної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Журавненської селищної ради Жидачівського району Львівської області №86 від 30.09.2002 «Про приватизацію державного житлового фонду» в частині надання у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням виконкому Жидачівської міської ради народних депутатів від 17.10.1988 «Про проведення міжміського обміну квартирами гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_7 » дозволено ОСОБА_7 обміняти двохкімнатну квартиру по АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , де основним квартиронаймачем являється ОСОБА_6

ОСОБА_7 після прийняття вказаного рішення не пересилилася у квартиру АДРЕСА_3 , а виїхала на постійне місце проживання з сім`єю у АДРЕСА_4 пустувала, оскільки позивач пересилився в квартиру АДРЕСА_5 . В пустуючу квартиру на АДРЕСА_6 заселив ОСОБА_3 .

Рішенням Жидачівського районного народного суду від 01.12.1989 (справа №2-439/1989) визнано обмінні ордера, видані на підставі рішення №434 від 17.10.1988 виконкому Жидачівської міської ради народних депутатів Мадараш Нелі на право зайняття жилого приміщення по АДРЕСА_2 і ОСОБА_8 на право зайняття жилого приміщення в АДРЕСА_7 недійсними.

Вирішено переселити ОСОБА_9 і ОСОБА_10 з неповнолітнім сином з квартири по АДРЕСА_8 в квартиру АДРЕСА_1 .

Виконавчий документ по справі був переданий на виконання до Журавненської селищної ради. Тодішній сільський голова Кулик Дмитро Лук`янович видав позивачу довідку, що останнього не можуть вселити в будинок, згідно рішення суду, бо не будується житловий фонд і немає вільного житлового фонду для вселення ОСОБА_11 .

Він як відповідач, не мав права на отримання виконавчого листа по справі, а копію вказаного рішення він отримав лише у 2001 році.

У квартиру на АДРЕСА_7 він так і не вселився через невиконання рішення суду ДП «ЖЦПК» та Журавненською селищною радою.

Наявність його статусу як квартиронаймача не давала права Журавненській селищній раді винести рішення про приватизацію житла на ОСОБА_12 та право на житло, згідно рішення суду 1989 року, зберігалося за позивачем.

Про те, що спірне житлове приміщення вже не є частиною державного і громадського житлового фонду, а стало приватною власністю відповідачів, він дізнався лише з відповіді на адвокатський запит у червні 2022 року, до якої було додано копію рішення виконавчого комітету Журавненської селищної ради №86 від 30.09.2002 про передачу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 .

Однак, на час приватизації спірної квартири, у відповідачів не було жодного документу, який би свідчив про їхнє легальне перебування у такій, про що також і свідчить ухвала Жидачівського районного суду Львівської області від 29.06.2022 у справі №443/247/22, у якій зазначається про те, що представник Журавненської селищної ради заявив клопотання про закриття провадження у справі з підстав відсутності спору, оскільки рішення «Про надання квартири АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 » не існує, оскільки в архівний відділ не поступало та в селищній раді таке відсутнє.

Натомість, позивача як основного квартиронаймача навіть не попередили про таку приватизацію, і зв`язку із чим він не скористався своїм правом на приватизацію.

Ухвалою від 08.08.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

17.01.2023 позивачем подано уточнену позовну заяву.

02.05.2023 року представником Журавненської селищної ради подано клопотання про поновлення строку на подання відзиву на уточнену позовну заяву та відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що твердження позивача про те, що не засилився у квартиру по АДРЕСА_6 через те, що там уже проживала ОСОБА_3 , не відповідає дійсності, оскільки сам позивач надає копію рішення Журавненської селищної ради від 30.09.2002 №86, згідно якого лише у 2002 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передано у приватну власність спірну квартиру. Також, неправдивими є і твердження позивача про те, що він дізнався про рішення суду від 01.12.1989 лише у 2001 році, оскільки з тексту рішення суду видно, що ОСОБА_6 був присутній у судовому засіданні. Позивач володів повною інформацією щодо спірної квартири, починаючи з 1989 року по теперішній час, та свідомо не вчиняв будь-яких дій. Також, провадження у справі №443/247/22 було закрито саме за клопотанням позивача. Жодних підтверджуючих документів як квартиронаймача спірної квартири позивачем не надано.

З огляду на викладене, вважає, що жодних порушень чи неправомірних дій з боку Журавненської селищної ради при прийнятті оскаржуваних рішень не допущеню.

Протокольною ухвалою підготовчого судового засідання від 05.05.2023 клопотання представника відповідача Журавненської селищної ради про поновлення строку для подання відзиву на позов задоволено та прийнято поданий відзив.

Ухвалою підготовчого судового засідання від 26.06.2023 задоволено клопотання позивача про витребування доказів та в порядку витребування доказів зобов`язано Журавненську селищну раду надати до суду матеріали приватизаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 .

11.07.2023 на виконання ухвали суду Журавненською селищною радою надано копії всіх наявних документів щодо квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 18.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

11.12.2023 представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Мокрицьким І.П. подано клопотання про повернення на стадію підготовчого судового засідання та поновлення строку на подання відзиву, а також подано відзив на позов.

Протокольною ухвалою судового засідання від 11.12.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про повернення на стадію підготовчого судового засідання та поновлення строку на подання відзиву, повернено поданий відзив на позов.

21.02.2024 представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Мокрицьким І.П. подано заяву про застосування строків позовної давності, згідно якого просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивачу було відомо про рішення Жидачівського районного народного суду від 01.12.1989 і останній не вчинив жодних дій по вселенню у квартиру АДРЕСА_1 . Позивач не міг не знати про приватизацію спірної квартири, оскільки, як він стверджує має всі права на цю квартиру, не міг не цікавитися та не знати про статус такої, оплатою комунальних послуг, а відтак повинен був дізнатися про оскаржуване рішення одразу 30.09.2002 та не міг бути про це необізнаним. Тому, початок строку позовної давності розпочався у вересні 2002 року, який на момент звернення позивача з позовом у 2022 році сплив.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов, з мотивів викладених у позовній заяві. Позивач також повідомив, що він добровільно надав усну згоду н авселення ОСОБА_3 в квартиртиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 вселилась туди у 1989 році, однак згодом мала виселитись, чого не зробила. Звернувшись у 2002 році до ОСОБА_3 з вимогою виселитиь, остання почала його виганяти з спірної квартири з тим, що така належить їй. Додатково зазначили, що строки позовної давності не пропущено, оскільки позивач вживав заходів для вселення у спірну квартиру та про наявність оскаржуваного рішення дізналися лише у червні 2022 року. Просили позов задоволити.

Представник відповідача Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Предствник відповідача ОСОБА_3 адвокат Мокрицький І.П. в судовому засіданні позов заперечив, з тих мотивів, що позивачем не було виконано рішення Жидачівського районного народного суду від 01.12.1989 та у спірну квартиру по АДРЕСА_6 не вселились, тобто не проявили жодного інтересу до вказаної квартири, не ніс жодних витрат по утриманню, а тому є таким, що втратив право на користування таким жилим приміщенням. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані у спірному житлі 04.01.1996, а відтак до цього часу квартиру була вільною. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у 2002 році звернулися до Журавненської селищної ради із заявою про передачу у приватну власність квартири, яку вони займають на умовах найму і розглянувши їх заяву було прийнято рішення №86 від 30.09.2022 про передачу їм у приватну власність квартири, яке повністю відповідає вимогам Закону. Просив також застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У зв`язку з цим суд визнає неявку відповідача неповажною та вважає за можливе розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши вступне слово (пояснення) сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, суд вказує на таке.

Рішенням Жидачівського районного народного суду від 01.12.1989 у справі №2-439/1989 визнано обмінні ордера, видані на підставі рішення №434 від 17 жовтня 1988 року виконкому Жидачівської міської ради народних депутатів ОСОБА_13 на право зайняття жилого приміщення площею 28,0 м.кв. по АДРЕСА_2 і ОСОБА_7 на право зайняття жилого приміщення площею 34,5 кв.м. в АДРЕСА_7 недійсними. Пересилити ОСОБА_13 і ОСОБА_6 з неповнолітнім сином з квартири АДРЕСА_5 в квартиру АДРЕСА_1 (Т.1. а.с.20-22).

Зорема даним рішенням суду було встановлено, що відповідно до рішення №434 від 17.10.1988 виконком Жидачівської міської ради народних депутатів, розглянувши заяви жительки АДРЕСА_2 ОСОБА_7 та жителя АДРЕСА_7 ОСОБА_6 про надання дозволу на проведення міжміського обміну квартирами, враховуючи згоди повнолітніх членів сім`ї та будинкоуправління, вирішив дозволити ОСОБА_7 обміняти двохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 житловою площею 28,0 кв.м. на квартиру АДРЕСА_9 , де основним квартиронаймачем являється ОСОБА_6 . Ордер у м.Жидачеві на квартиру по АДРЕСА_2 видати на ОСОБА_13 , а в АДРЕСА_7 на ОСОБА_7 .

Як видно з копії рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради народних депутатів від 17.101988 №434 «Про проведення міжміського обміну квартирами гр. ОСОБА_6 та гр. ОСОБА_7 » вирішено дозволити ОСОБА_7 обміняти двохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 житловою площею 28,0 кв.м. на квартиру АДРЕСА_9 , де основним квартиронаймачем являється ОСОБА_6 . Ордер у м.Жидачеві на квартиру по АДРЕСА_2 видати на ОСОБА_13 , а в АДРЕСА_7 на ОСОБА_7 . Начальнику ЖКВ ЖЦКЗ та Жидачівського будинкоуправлвння Журавненської дільниці провести відповідні зміни в договорах найму житлових приміщень та в особових рахунках, згідно даного рішення (Т.1 а.с.75).

Листом Журавненського селищного голови адресованого ОСОБА_6 , на заяву від 25.04.2005 щодо виконання рішення Жидачівського районного суду від 12.12.1989, останнього повідомлено про те, що згідно чинного законодавства виконання рішень суду до компетенції селищної ради на належить. Рекомендовано звернутися у виконавчу службу Жидачівського районного управління юстиці (Т.1 а.с.76).

Рішенням виконавчого комітету Журавненської селищної ради №86 від 30.09.2022 «Про приватизацію державного житлового фонду», вирішено передати у приватну власність квартири в смт.Журавно квартиронаймачам та членам їх сімей згідно даного рішення, оформити право власності наймачів квартир на квартири в смт.Журавно, приватизація яких проводиться з доплатою за надлишкову загальну площу та видати власникам свідоцтва про право власності згідно додатку №2 (а.с.20,159 на звороті), відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 передається у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (Т.1 а.с.21, 158 на звороті).

На підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету Журавненської селищної ради 22.10.2002 Стрийським МБТІ видано свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , згідно якого вказана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних долях кожному (Т.1 а.с.160).

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 під час реєстрцї шлюбу зміник прізвише на « ОСОБА_14 ». Дана обставина визнається сторонами та, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Житловим кодексом України в редакції чинній на момент їх виникнення (ЖК УРСР), Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Нормами ст.9 Житлового кодексу України в редакції чиннім на момент виникнення спірних правовідносин (далі ЖК України) передбачено право громадяни на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних

кооперативів.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах,

передбачених законодавством України.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими

актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю (ст.31 ЖК України).

Відповідно до ст.58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в

будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Згідно норм ст.61 ЖК Україн и, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору

найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Наймач жилого приміщення вправі за письмовою згодою членів сім`ї, що проживають разом із ним, включаючи тимчасово відсутніх, провести обмін займаного приміщення з іншим наймачем або членом житлово-будівельного кооперативу, в тому числі з проживаючими в

іншому населеному пункті (ст.79 ЖК України).

У разі визнання обміну жилими приміщеннями недійсним сторони підлягають переселенню в приміщення, які вони раніше займали (ст.88 ЖК України).

Тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення.

Наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91 - 99 цього Кодексу (ст.78 ЖК України).

Наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових

жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача.

Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст.98 ЖК України).

Піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання (ст.99 ЖК України).

Відповідно до ст.117 ЖК України, у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше

жиле приміщення.

У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

У п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду Украхни №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що судам слід мати на увазі, що виданий на жиле приміщення ордер у випадках, зазначених у ст.59 ЖК, підлягає визнанню недійсним з наслідками, передбаченими ст.117 цього Кодексу.

У випадку, коли позов пред`явлено особами, права яких порушено видачею ордера і на яких не може бути покладено обов`язок по наданню відповідачам жилого приміщення, до участі у справі має бути притягнутий виконком або інший відповідний орган, що здійснює

управління житловим фондом. Якщо, незважаючи на попередження, притягнутий до участі у справі орган не вирішив питання про надання відповідачам приміщення, суд вирішує позов по суті і при його задоволенні покладає на цей орган обов`язок надати відповідачам те жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше, яке за змістом ч.2 ст.117 ЖК має відповідати за розміром і благоустроєм наданому за ордером.

У будь-якому випадку надається інше, а не раніше займане жиле приміщення, якщо останнє зайняте з законних підстав.

Дослідженими в судовому засіданні доказами суд вважає доведеним те, що станом на момент обміну квартирами у 1988 році ОСОБА_5 був основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з рішенням Жидачівського районного народного суду від 01.12.1989, та у відповідності до ст.ст.88, 177 ЖК України, ОСОБА_5 з сім`єю підлягав перселенню в раніше зайняту ними квартиру АДРЕСА_1 .

За наведених обставин та як випливає з комплексного аналізу вищезазначених норм Закону, ОСОБА_5 , після ухвалення рішення суду від 1989 року, не втратив своє право на користування раніше занятою квартирою, де він був основним наймачем.

Натомість, на підтвердження своїх заперечень, представниками відповідачів не надано жодного належного та достатнього доказу, який би підтверджував підстави вселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірну квартиру та набуття останньою статуту саме квартиронаймача, тобто набуття останніми самостійного права на займане жиле приміщення.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму ( ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції чинній на момент винесення оспорюваного рішення (2002 рік), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Отож, відповідно до норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на привазизацію займаного житлово приміщенні мають лише наймачі, які мешкають у таких, а за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що ОСОБА_5 є таким, що втратив право на користування спірною квартирою, то суд відхиляє такі як необгрунтовані, оскльки відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, однак відповідного рішення суду не надано.

Також суд вважає цілком безпідставними та відхиляє доводи представників відповідачів на те, що саме ОСОБА_5 не виконав рішення суду від 01.12.1989, оскільки як встановлено та не заперечується сторонами, останній добровільно виселився із квартири АДРЕСА_5 , а ОСОБА_7 так і не вселилася у квартиру квартири АДРЕСА_1 , тобто житлові приміщенні, які вони зайняли за обміннимим ордерами, що визнані недісними, бути звільненні.

Таким чином, зважаючи на наявність вищезгаданого рішення Жидачівського районного народного суду від 01.12.1989, а також на те, що відповідно до норм Житлового кодексу України за ОСОБА_5 збереглося право користування спірною квартирою на умовах найму, Журавненська селищна рада в порушення вищенаведених норм Закону, без достатніх на те підстав передала спірну квартиру у приватну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,тобто вимоги позивача є підставними та обгрунтованими.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст..256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено судом, оскаржуване рішення виконавчого комітету Журавненської селищної ради винесено 30.09.2002, тобто за двадцять років до моменту зверення позивача до суду із даним позовом.

При цьому, як видно із наявних в матеріалах справи доказів та як сам позивач повідомив в судовому засіданні, він був обізнаний про проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі ще з 1989 року. Більше того, позивач стверджує, що саме за його усною згодою відповідачі вселилися у цю квартиру та у 2002 році, коли він пред`явив вимогу звільнити квартиру, відповідачі відмовились, повідомивши позивача про те, що це їх квартира.

Тобто, ще у 2002 році позивач дізнався про порушення свого житлового права, однак з того часу і аж до 2022 року не вчиняв жодних дій на захист свого права, як і не вживав жодних заходів для вселення у згадану квартиру на підставі рішення суду від 01.12.1989 при ухваленні якого він був присутній.

Доказів протилежного позивачем не надано, як і не надано жодних доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності, зупинення або переривання такого.

Той факт, що копію оскаржуваного рішення позивач отримав лише у червні 2022 року у відповідь на адвокатський запит не свідчить про його необізнаність наявності такого рішення, оскільки про таке позивач мав би довідатись ще у 2002 році, коли відповідачі відмовились виселитись із займаної квартири та повідомили про те позивача.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що позов поданий з пропуском строку позовної давності без поважних причин, а тому в задоволенні такого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12,81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Журавненської селищної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 29 лютого 2024 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка