Справа № 2-25/2006
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2024 року суддя Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Лиходєдов А.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що надійшли до суду 26.09.2023 р.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа № 2-25/06 від 10.07.2006 р. до виконання про стягнення зі ОСОБА_2 майна вартістю 5700 грн..

Крім цього, в моєму провадженні знаходяться також надана до суду ще одна заява ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 2-25/2006, а саме провадження № 6/215/8/24, що надійшла до суду теж 26.09.2023 р.

Згідно матеріалів справи № 2-25/2006 р. цивільна справа № 2-25/2006 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя 18.09.2023 р. була витребувана Дніпровським апеляційним судом для розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 на ухвали суду першої інстанції, та повернулася до Тернівського районного суду м. Кривого Рогу 06.12.2023 р..

Перевіривши заяву, проаналізувавши матеріали справи стосовно розгляду судом першої інстанції заяв ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, та постанов апеляційної, касаційної інстанції після розгляду його скарг, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Проте, слід враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тобто цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Отже на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Так, згідно положень ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

У Постанова Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448св20) зазначено, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права (Постанова Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 311/2121/19 (провадження № 61-11958св20).

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 (провадження № 61-2472св22).

Зловживання процесуальними правами це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах.

Наведений у частині другій статті 44 ЦПК України перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.

Вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 757/61850/18-ц (провадження № 61-22707св19) та від 15 липня 2021 року у справі № 420/698/21 (провадження № К/9901/18953/21).

Європейський суду з прав людини застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання (ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року, заява № 67208/01, «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року, заяви № 61164/00 і № 18589/02).

Відповідно до практики ЄСПЛ право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права. Таким чином, це положення втілює «право на суд», право на доступ до якого, тобто право на звернення до суду у цивільних справах, є лише одним аспектом; однак, це аспект, який фактично дає можливість скористатися додатковими гарантіями, викладеними в пункті 1статті 6 Конвенції.

При цьому Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті. Правила, що регулюють офіційні кроки та строки, які мають бути дотримані при подачі апеляційної скарги або заяв на судовий перегляд, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності.

ЄСПЛ також вказує, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Відповідно до критеріїв, визначених ЄСПЛ, зміст цього права полягає лише в доступності особі на національному рівні засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод (рішення ЄСПЛ у справах: «Зінченко проти України», заява № 63763/11, «Мельник проти України, заява № 72286/01, «Ухань проти України», заява № 30628/02. Проте належна реалізація права за статтею 13 Конвенції не гарантує задоволення заяви, клопотання або скарги по суті, які задовольняються лише в разі підтвердження підстав для цього в межах установленої законом процедури.

Ця заява ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання надійшла до суду 26.09.2023 р. та має відмітку Тернівського районного суду м. Кривого Рогу про те, що цей же текст вже подавався до суду, 19.10.2021 р., тобто є тим же текстом за яким вже раніше судом, а саме 28.08.2023 р. винесено ухвалу в провадженні № 6/215/11/23 про повернення її заявнику.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, відповідно рішення від 10.07.2006 р. Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, виділено у власність позивача ОСОБА_1 майно, загальною вартістю 5700 грн., а у власність відповідача ОСОБА_2 майно, загальною вартістю 3650 грн., стягнуто зі ОСОБА_1 різницю вартості майна у розмірі 1050 грн..

19 серпня 2006 року на виконання вказаного рішення суду ОСОБА_1 було видано виконавчий лист № 2-25/06 від 10 липня 2006 року.

26 січня 2007 року державним виконавцем Державної виконавчої служби у Тернівському районному управлінні юстиції було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, згідно якої виконавчий документ № 2-25/06 від 10.07.2006 року повернуто ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю у боржника майна, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу (т. 1 а.с. 115).

13 березня 2007 року державним виконавцем Державної виконавчої служби у Тернівському районному управлінні юстиції було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що вимоги стягувача в заяві про примусове виконання рішення суду не відповідають резолютивній частині виконавчого документа.

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2007 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення суду, а саме в стягненні на його користь зі ОСОБА_2 5 700 грн..

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.03.2008 року скасовано ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 18.12.2007 року та задоволено заяву ОСОБА_1 , змінено спосіб та порядок виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 10.07.2006 року, шляхом стягнення на його користь 5700 грн. у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_2 майна, що було виділено ОСОБА_1 ..

На підставі вказаної ухвали суду, 29.05.2008 року Тернівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 2-25-2006 р., № 22ц-20395/2008 р., про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 5700 грн., який надійшов на виконання 18.06.2008 року та державним виконавцем Тернівського ВДВС Криворізького МУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.09.2009 року, скасовано ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.03.2008 року та передано справу цьому ж суду для повторного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (т.1 а.с. 157-158), тобто було скасовано процесуальне рішення (ухвалу), на підставі якого 29.05.2008 року було видано виконавчий лист № 2-25/2006 № 22ц-20395/2008 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.09.2009 року відмовлено в прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.12.2007 року про відмову в зміні способу та порядку виконання рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.07.2006 року.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.09.2009 року ОСОБА_1 отримав 06 жовтня 2009 року (т.1 а.с. 167).

Загалом, за період з 2011 р. по 26.09.2023 р., ОСОБА_1 було подано 26 заяв про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, аналогічного змісту.

Раніше, ухвалою від 11.08.2017 р., Тернівського районного суду міста Кривого Рогу, ОСОБА_1 у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, а саме виконавчого листа № 2-25/06 від 10.07.2006 р., - відмовлено. Вказана ухвала суду набрала законної сили 22.10.2019 р., після перегляду Дніпровським апеляційним судом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ..

Крім цього, ухвалою від 24.11.2020 р. судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу аналогічна заява ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що надійшла до суду у листопаді 2020 р. була визнана неподаною та повернута заявнику згідно до ст. 44 ЦПК України, так як її подання було визнано зловживанням процесуальними правами.

Вказана ухвала постановою від 03.02.2021 р. Дніпровського апеляційного суду залишена теж без змін, а 08.12.2021 р. постановою Верховного Суду вказані ухвалу від 24.11.2020 р. та постанову від 03.02.2020 р. Дніпровського апеляційного суду залишено без змін, тобто підтверджено, що дії заявника ОСОБА_1 , є зловживанням процесуальними правами.

Також, ухвалами від 17.08.2023 р., 25.08.2023 р., 28.08.2023 р., 01.09.2023 р. та 11.09.2023 р. за провадженнями № 6/215/12/23, № 6/215/5/23, № 6/215/6/23, № 6/215/11/23, № 6/215/105/23, № 6/215/107/23 судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу, аналогічні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що надійшли до суду з грудня 2020 р., по вересень 2023 р., були визнані неподаними та повернуті заявнику згідно до ст. 44 ЦПК України, так як їх подання було визнано зловживанням процесуальними правами.

Вказані ухвали були переглянуті Дніпровським апеляційним судом та залишені без змін.

Оскільки питання, яке ставиться ОСОБА_1 в заяві про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, вже вирішено судом першої інстанції 11.08.2017р., а з 24.11.2020 р. аналогічні сім заяв ОСОБА_1 теж були визнані неподаними та повернуті заявнику згідно до ст. 44 ЦПК України, вважаю такі дії заявника зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства, що відповідно теж вже було підтверджено постановами Дніпровського апеляційного суду та Верховного Суду.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Тому приходжу до висновку про необхідність повернення заяви заявнику.

На підставі викладеного, керуючись ст. 44 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , що надійшла до суду 26.09.2023 р. у цивільній справі № 2-25/2006 провадження 6/215/7/24, про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа № 2-25/2006 до виконання, вважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу, шляхом подання апеляційної скарги в 15-ти денний строк з дня її складення.

Ухвалу складено 05.01.2024 р..

Суддя: