Провадження № 6/761/397/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Габунії Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , заінтересована особа: Солом`янський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про укладення мирової угоди в процесі виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

22.11.2023 р. на адресу суду від державного виконавця Солом`янського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) надійшла заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про укладення мирової угоди в процесі виконання рішення суду.

Свої вимоги заявники обґрунтовують тим, що вони, як стягувач та боржники з метою врегулювання спору в процесі виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києві від 22.11.2010 р. у справі № 2-9161/10, уклали мирову угоду, а тому державним виконавцем передано її до суду для затвердження згідно з положеннями ст. 434 ЦПК України.

Заявники в судове засідання не з`явились, однак на адресу суду від кожного з них надійшла письмова заява про розгляд заяви за їх відсутності.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, своїх представників до суду не направили, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомили, а тому суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності вказаних осіб.

Дослідивши мирову угоду, укладену між сторонами, суд вважає, що подана мирова угода не підлягає затвердженню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 22.11.2010 р. Шевченківським районним судом м.Києва ухвалено рішення в справі № 2-9161/10 за позовом ВАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, яким даний позов задоволено, а саме стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ВАТ «КБ «Надра» заборгованість у сумі 208433,88 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ на день ухвалення рішення - 1654485,61 грн.; судовий збір у сумі 1700,00 грн.; витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120,00 грн.

Вказане рішення набрало законної сили, за яким стягувачу були видані виконавчі листи.

31.07.2015 р. державним виконавцем Солом`янського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) на підставі виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження № 48145425, на даний час примусове виконання триває, що підтверджується витягом з АСВП.

Ухвалою від 08.09.2023 р. замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні, а саме ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ОСОБА_1

13.11.2023 р. між стягувачем ОСОБА_1 та боржниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в процесі виконання рішення суду укладено мирову угоду, яка у встановленому законом порядку подана державного виконавця до Солом`янського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ).

Відповідно до вимог ст. 434 ЦПК України мирова угода, укладена між сторонами, або заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ. Суд має право відмовити у затвердженні мирової угоди у процесі виконання рішення з підстав, визначених статтею 207 ЦПК України.

Статтею 207 ЦПК України передбачено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди.

Згідно з ч.5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Як вбачається з умов укладеної між стягувачем ОСОБА_1 та боржниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мирової угоди, сторони погодили наступне: 1. ОСОБА_2 визнає наявність кредитних зобов`язань перед ОСОБА_1 ; 2. Звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності за ОСОБА_1 на іпотечне майно; 3. Визнати за ОСОБА_1 предмет іпотеки; 4. Визнати кредитні зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кредитним договором погашеними у повному обсязі.

Отже, враховуючи, що рішення суду стосувалось стягнення кредитної заборгованості, стягувач та боржники, уклавши мирову угоду погодили врегулювання спору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент відкриття виконавчого провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України «Про виконавче провадження» покладає на виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Розділом VII цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 48 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 48 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною сьомою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку» (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 21.11.2019 р. в справі № 754/19912/14-ц).

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи, що визначені сторонами умови мирової угоди фактично змінюють спосіб виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, яке згідно вимог закону підлягає виконанню за рахунок усього належного боржнику майна, суд вважає, що відсутні правові підстави для затвердження мирової угоди.

Керуючись ст.ст. 207, 259-261, 353-355, 434, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в затвердженні мирової угоди, укладеної в процесі виконання рішення суду від 22.11.2010 р. у цивільній справі № 2-9161/10 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: