Справа № 548/2973/23
Провадження № 2/548/128/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.02.2024 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді Коновод О.В.

за участю секретаря судового засідання Манжос Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Хорол цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Європейська агенція з повернення боргів" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із позовом і просить стягнути із відповідача заборгованість за Кредитним договором №493779245 від 16.12.2020 року в розмірі 31591,57 грн . Крім того, просить стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

Посилається на те, що 16.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №493779245. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» був укладений Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого право вимоги за вищезазначеним Кредитним договором перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». Відповідно до Додаткової угоди № 26 до вищезазначеного Договору факторингу текст Договору було викладено в новій редакції. Згідно Реєстру боржників № 123 від 02.02.2021 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги за вищезазначеним Кредитним договором. Згідно Договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року право вимоги за Кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Згідно Реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 року позивач набув право вимоги за Кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 року на суму 25302,07 грн. Відповідачем умови Кредитного договору не виконуються, що стало причиною звернення до суду із даним позовом.

Представником позивача до суду подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження.

Ухвалою від 28.12.2023 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання.

Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке віг може подати в строк для подання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 16.01.2024 року здійснено в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" до ОСОБА_2 про стягнення вартості необлікованого ( донарахованого) об"єму природного газу, перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

У встановлений судом строк представник відповідача- адвокат Подорожняк В.В. подав до суду відзив, проти позовних вимог заперечував в повному обсязі.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено наступне.

16.12.2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №493779245. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» був укладений Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого право вимоги за вищезазначеним Кредитним договором перейшло до ТОВ «Таліон Плюс». Відповідно до Додаткової угоди № 26 до вищезазначеного Договору факторингу текст Договору було викладено в новій редакції. Згідно Реєстру боржників № 123 від 02.02.2021 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги за вищезазначеним Кредитним договором. Згідно Договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року право вимоги за Кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Згідно Реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 року позивач набув право вимоги за Кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 року на суму 25302,07 грн.

Позивачем не спростовано доводи представника Відповідача стосовно того, що у матеріалах справи відсутні доказів укладення (підписання за допомогою електронного цифрового підпису чи власноручного) Відповідачем ОСОБА_1 додаткових угод від 26.12.2020, 28.12.2020 до договору № 493779245 від 16.12.2020 та графіків розрахунків до них, оскільки на них відсутній як особистий письмовий підпис Відповідача, так і ЕЦП з одноразовим ідентифікатором. Такий ідентифікатор наявний лише на Графіку розрахунків, який є додатком №1 до договору № 493779245 від 16.12.2020, у якому зазначена сума кредиту 4000,00 грн з терміном платежу 31.12.2020 р., жодних інших документів відповідач не підписувала.

На доданих представником Позивача до відповіді на відзив платіжних дорученнях про переказ грошових коштів від 16.12.2020 на суму 4000,00 грн, від 26.12.2020 на суму 3000,00 грн, від 28.12.2020 на суму 3300,00 грн відсутні відмітки банку про проведення платежу за підписами уповноважених осіб, що жодним чином не підтверджує факт переказу грошових коштів на рахунок Відповідача.

Крім того,28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» був укладений Договір факторингу № 28/1118-01. Копія даного договору в якості доказу суду надана не була.

31 грудня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» була укладена Додаткова угода № 26 до вищезазначеного Договору факторингу, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги, що зазначені в Реєстрах прав вимоги. Копія Реєстру прав вимоги до позовної заяви додана не була.

20 жовтня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Таліон Плюс» був укладений Договір факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022.

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 1 право вимоги за Кредитним договором №493779245 від 16.12.2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було передано право вимоги за Кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 року. На підтвердження позовних вимог представником позивача поданий розрахунок заборгованості відповідача за Кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 року, відповідно до якого заборгованість відповідача за Кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 року станом на 31.11.2023 складає 25302,07 грн, в тому числі:

-основна сума боргу 6798,05 грн;

-заборгованість за відсотками 18504,02 грн.

Суд, не може визнати належним доказом на підтвердження факту переходу права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги за кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 року копію Додаткової угоди № 26 від 31 грудня 2020 року до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року. У даній Угоді відсутня будь-яка інформація про визначені вимоги і до яких саме боржників.

Відповідно до п.2.1 вищезазначеної Додаткової угоди, згідно умов цього Договору Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором.

Представником позивача не додано до Додаткової угоди Реєстру боржників, що не дає можливості встановити дійсність факту передачі вимоги за Кредитним договором №493779245 від 16.12.2020 ТОВ «Таліон Плюс». Відсутня у матеріалах справи і копія Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що був укладений задовго до укладення вищезазначеного Кредитного договору.

Крім того, в позивачем не надано докази на підтвердження повідомлення відповідача про відступлення права вимоги та докази направлення такого повідомлення відповідачу за кожним із договорів факторингу.

Як вбачається із поданих представником позивача доказів, право вимоги первісного кредитора (ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») перейшло до правонаступника (ТОВ «Таліон Плюс») 28 листопада 2018 року, задовго до укладення Кредитного договору №493779245 (16.12.2020). Отже, за Договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року було здійснено передачу права невизначених вимог, поскільки на момент його укладення у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не тільки було відсутнє право вимоги до відповідача, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та відповідачем. За договором факторингу право вимоги є похідним від кредитного договору, тому договір факторингу не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги.

Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до ОСОБА_1 , як боржника у зобов`язанні, не набуло, таке право не могло бути передане цим товариством на підставі Договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від ОСОБА_1 сплати заборгованості за Кредитним договором № 493779245 укладеним 16.12.2020 року між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

У зв`язку з наведеним, хоча чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17).

Згідно із ст. ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно до пункту першого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно статті 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12статті 11 Закону № 675-VIII).

За змістом ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Аналогічні за змістом висновки, викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема постанові від 12 січня 2021 по справі №524/5556/19, від 09 вересня 2020 року по справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі №127/33824/19 тощо.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні`в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.

Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано копію кредитного договору № 493779245 від 16.12.2020, на якому відсутній підпис Відповідача, додаткові угоди від 26.12.2020, 28.12.2020 до договору № 493779245 від 16.12.2020 та графіки розрахунків до них не містять підпису Відповідача (ні письмового, ні електронного). Електронний підпис Відповідача з одноразовим ідентифікатором наявний лише на Графіку розрахунків, який є додатком №1 до договору № 493779245 від 16.12.2020, у якому зазначена сума кредиту 4000,00 грн з терміном платежу 31.12.2020 р.. На копіях платіжних доручень про переказ грошових коштів від 16.12.2020, 26.12.2020, 28.12.2020 року відсутні відмітки банку про проведення платежу за підписами уповноважених осіб.

У особистому кабінеті Відповідача, який розміщено на веб-сайті Moneyveo.ua, наявні відомості про отримання кредиту на суму 4000,00 грн, жодних інших сум Відповідач не отримував.

Складений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 вказує на нарахування заборгованості лише з 21.10.2022 по 31.11.2023 року, залишаючи поза увагою період з 16.12.2020 по 20.10.2022 року.

Дані документи жодним чином не підтверджують доводи Позивача, які викладені у позовній заяві.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 493779245 від 16 грудня 2020 року лише вбачається, що відповідач не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором.

При цьому, у вищезазначеному кредитному договорі зазначено, що нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, проценти за користування кредитом нараховуються з першого дня надання кредиту до дня повного погашення заборгованості за кредитом. Тобто, проценти визначені за користування кредитом, а не як міра відповідальності за невиконання кредитного договору відповідачем.

Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч.2 ст. 1054 ЦК України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Таким чином, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)

Вище зазначена правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року по справі №910/4518/16.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 викладена правова позиція стосовно того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18.

Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми.

У позовній заяві та доданих до неї матеріалах відсутні відомості щодо розрахунку заборгованості з кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 року укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_3 , в тому числі щодо нарахування заборгованості по відсоткам у період з 16.12.2020 по 20.10.2022 року, тобто станом на дату укладення договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 року.

Натомість, з Витягу з реєстру реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 вбачається, що за кредитним договором № 493779245 від 16 грудня 2020 року сума заборгованості складає 25302,07 грн., з яких: заборгованість за основною сумою боргу складає 6798,05 грн., заборгованість за відсотками 18504,02 грн. Даний документ не розкриває періоди, за який виникла дана заборгованість, не відображає механізм нарахування заборгованості по відсоткам.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 16 грудня 2020 року, який додано до позовної заяви вбачається, що заборгованість за період з 21 жовтня 2022 року по 30 листопада 2023 року становить 25302,07 грн., з яких: заборгованість за основною сумою боргу 6798,05 грн., заборгованість за відсотками 18504,02 грн.

Тобто, з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 21 жовтня 2022 року позивачем не здійснювалось нарахування відсотків та жодних штрафних санкцій.

Натомість, у матеріалах позовної заяви та доданих до неї документах позивачем не вказано за який період до передачі прав вимоги нараховані відсотки за кредитним договором №493779245 від 16.12.2020 року, не надано суду жодного доказу того, що кредитор звертався до відповідача з вимогою про повернення кредитних коштів.

Крім того, в кредитному договорі зазначено, що відсотки нараховуються за користування кредитом, а не як міра відповідальності за невиконання кредитного договору відповідачем (п. 1.4. Договору № 493779245 від 16.12.2020 ). До того ж п. 1.7 кредитного договору встановлює граничні межі користування кредитними коштами та нарахування відсотків за користування кредитними коштами 90 днів від дати закінчення Дисконтного періоду.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення основної суми боргу та заборгованості за відсотками в розмірі 18504,02 грн., є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано докази, щодо передачі грошових коштів у користування, а заборгованість за відсотками нарахована у період дії кредитного договору, при цьому позивач у позовній заяві не зазначає, що це є вимоги про стягнення грошових коштів в порядку ст. 625 ЦК України.

Судом всатновлено, що позивачем порушено строки позовної давності за правом вимоги про стягнення заборгованості за договором № 2992577 про надання фінансового кредиту від 29.09.2020, оскільки право вимоги про повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними у кредитора за даним договором виникло 14 жовтня 2020 року. Враховуючи загальних строк позовної давності, визначений ст. 257 Цивільного кодексу України, минув 14 жовтня 2023 року. Позивач звернувся з позовом 21.12.2023 року, тобто з порушенням строку позовної давності.

Позивачем у відповіді на відзив не спростовано доводи представника відповідача щодо неможливості нарахування процентів поза межами строку дії кредитного договору. Позиція відповідача узгоджується з висновками ВП ВС у постанові 05.04.2023 року у справі №910/4518/16. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 викладена правова позиція стосовно того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, провадження №4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

07 червня 2017 року Верховний Суд України в рамках справи № 923/1233/15 вказав, що перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Так, за змістом стст.256, 257, 261, 262, 267 ЦК, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в 3 роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли в кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

В свою чергу, 06 червня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 640/10523/16-ц, провадження № 61-20035св18 (ЄДРСРУ № 74598567) наголошує, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Крім того, у позовній заяві та доданих до неї матеріалах відсутні відомості щодо розрахунку заборгованості з договором № 2992577 про надання фінансового кредиту від 29.09.2020 року укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_3 , в тому числі щодо нарахування заборгованості по відсоткам у період з 29.09.2020 по 30.06.2021 року, тобто станом на дату укладення договору факторингу №30062021 від 30.06.2021 року.

Натомість, з Витягу з реєстру боржників до договору факторингу №30062021 від 30.06.2021 вбачається, що за кредитним договором № 2992577 від 30 червня 2021 року сума заборгованості складає 6289,50 грн., з яких: заборгованість за основною сумою боргу складає 2100,00 грн., заборгованість за відсотками 4189,50 грн. Даний документ не розкриває періоди, за який виникла дана заборгованість, не відображає механізм нарахування заборгованості по відсоткам.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 2992577 від 29 вересня 2020 року, який додано до позовної заяви вбачається, що заборгованість за період з 30 червня 2021 року по 30 листопада 2023 року становить 6289,50 грн., з яких: заборгованість за основною сумою боргу 2100,00 грн., заборгованість за відсотками 4189,50 грн.

Тобто, з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 30 червня 2021 року позивачем не здійснювалось нарахування відсотків та жодних штрафних санкцій.

Позивачем не додано розрахункового документа, який би підтверджував перерахування коштів на рахунок Відповідача,

Натомість, у матеріалах позовної заяви та доданих до неї документах позивачем не вказано за який період до передачі прав вимоги нараховані відсотки за кредитним договором №2992577 від 29.09.2020 року, не надано суду жодного доказу того, що кредитор звертався до відповідача з вимогою про повернення кредитних коштів. Крім того, відповідно до п.3.1 Договору № 2992577 нарахування процентів з Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Але не як міра відповідальності за невиконання кредитного договору відповідачем.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 викладена правова позиція стосовно того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт набуття ним права грошової вимоги відносно ОСОБА_1 за Кредитним договором № 493779245 від 16.12.2020 року, і як наслідок, права звертатися до суду з даним позовом.

Відтак, із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

У відповідності з ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи.

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 512, 514, 517, 519, 1077, 1078 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 277, 279, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Європейська агенція з повернення боргів" (юридична адреса: вул.Симона Петлюри,30 м. Київ 01032, код ЄДРПОУ 35625014), представник позивача: Мінаков Андрій Андрійович (адреса знаходження: вул. Лісова, 2, поврех 4 м. Бровари, 07400 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешканки: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за Кредитним договором ,- відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (юридична адреса: вул.Симона Петлюри,30 м. Київ 01032, код ЄДРПОУ 35625014) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешканки: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 22.02.2024 року.

Суддя : О.В. Коновод