Дата документу 25.01.2024 Справа № 317/578/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/578/22 Головуючий у 1 інстанції Ачкасов О.М.
Провадження № 22-ц/807/115/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Маловічко С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,

В С Т А Н О В И ЛА:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Запорізькій області, про відшкодування шкоди в порядку, передбаченому ст.1176 ЦК України, посилаючись на те, що 11.06.2018 року приблизно о 07 годині 45 хвилин, ОСОБА_1 , керуючи автобусом «Богдан А09202», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Миру в смт. Малокатеринівка, Запорізького району Запорізької області, з боку автодороги Харків-Сімферополь, в напрямку смт. Кушугум, Запорізького району Запорізької області, скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За даним фактом було відкрито кримінальне провадження №0000172 від 11.06.2018.

17.08.2018 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

28.09.2018 року прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного

обвинувачення прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошкою Т.В. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 11.08.2020 у справі №317/3231/18 позивача було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України та виправдано за недоведеністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14.01.2021 вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 11.08.2020 залишено без змін.

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.11.2021 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14.01.2021 відносно позивача - без змін.

Таким чином, період перебування позивача під кримінальним переслідуванням обраховується з 17 серпня 2018 року (дата повідомлення про підозру) по 14 січня 2021 року (набрання законної сили виправдувального вироку) та складає 28 місяців та 28 днів.

Просив суд відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 364000,00 грн. та витрати, пов`язані з наданням йому юридичної допомоги на загальну суму 70000,00 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 вересня 2023 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 - 200 000,00 (двісті тисяч гривень 00 копійок) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, та кошти, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги у сумі 70 000,00 грн. (сімдесят тисяч гривень 00 копійок), в порядку, передбаченому ст.1176 ЦК України, а всього стягнути на його користь 270 000,00 грн. (двісті сімдесят тисяч гривень 00 копійок).

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Окрім цього, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу в якій зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, зменшивши розмір стягнутої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме у частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральної шкоди в сумі 200 000 гривень, що є більшим на мінімальний розмір відшкодування, та 70 000 гривень коштів, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги, оскільки передування під кримінальним переслідуванням змінило нормальний життєвий уклад позивача, адже перебування у статусі підозрюваного, а згодом і обвинуваченого, призвело до зрушення його зв`язків з оточуючими, негативно вплинуло на самопочуття та душевний стан.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки до таких висновків суд прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_1 , було відкрито кримінальне провадження №0000172 від 11.06.2018.

17.08.2018 року позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

28.09.2018 року прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Запорізької області молодшим радником юстиції Крошкою Т.В. затверджено обвинувальний акт у кримінальному проваджені.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 11.08.2020 у справі №317/3231/18 ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України та виправдано за недоведеністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14.01.2021 вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 11.08.2020, залишено без змін.

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.11.2021 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14.01.2021 відносно ОСОБА_1 - без змін.

Отже, період перебування позивача під кримінальним переслідуванням обраховується з 17 серпня 2018 року (дата повідомлення про підозру) по 14 січня 2021 року (набрання законної сили виправдувального вироку) та складає 28 місяців та 28 днів.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд першої інстанції вірно визначився з їх характером та нормами права, що їх регулюють.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі Положення).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду,

судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із наступного.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Пункт 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) зокрема: суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги та моральна шкода.

Відповідно до п. 10 ч.3 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", громадянинові підлягають поверненню суми, сплачені зв`язку з наданням юридичної допомоги, сплачені адвокату за участь у справі, написанні касаційної скарги, а також понесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздкам у справі до касаційної та наглядової інстанції.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При визначенні обгрунтованого розміру беруться до уваги такі фактори як обсяг, час роботи, необхідність виїзду у відрядження, характер, тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом, професійний досвід, репутація тощо.

Отже, склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги належить до предмета доказування по справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 серпня 2018 року між Адвокатським бюро «Максима Семенова» та позивачем було укладено Договір про надання правничої (правової допомоги), що підтверджується зазначеним договором.

Згідно Договору від 17.08.2018 р., 17.08.2018 р. Адвокатське бюро уклало договір із адвокатом Ляпіним В.Ю. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №804) на умовах якого адвокат здійснював представництво інтересів позивача.

Відповідно до додаткової угоди про надання правничої (правової допомоги), від 01.05.2019 р., 01.05.2019 р. між Адвокатським об`єднанням «ЛЕГЕС» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоди про надання правничої (правової допомоги).

З акту приймання передачі послуг від 31.12.2018 р., вбачається, що загальна вартість наданих виконавцем послуг з представлення інтересів клієнта за цим актом складає 21500,00 грн. без ПДВ, що також підтверджується складеними адвокатом клопотаннями про проведення слідчих (розшукових) дій, клопотанням про проведення експертизи, клопотанням про визнання доказів недопустимими, клопотанням про виклик експерта для допиту, та підтверджується наданою квитанцією сплаченою позивачем 18.02.2022 р. у А-БАНК, за актом приймання передачі послуг від 31.12.2018 р., на суму 21500,00 грн.

З акту приймання передачі послуг від 31.12.2019 р., вбачається, що загальна вартість наданих виконавцем послуг з представлення інтересів клієнта за цим актом складає 27500,00 грн. без ПДВ, що також підтверджується складеними адвокатом

клопотаннями про визнання доказів недопустимими та підтверджується наданою квитанцією сплаченою позивачем 18.02.2022 р. у А-БАНК, за актом приймання передачі послуг від 31.12.2019 р., на суму 27500,00 грн.

З акту приймання передачі послуг від 31.12.2020 р., вбачається, що загальна вартість наданих виконавцем послуг з представлення інтересів клієнта за цим актом складає 9000,00 грн. без ПДВ, та підтверджується наданою квитанцією сплаченою позивачем 18.02.2022 р. у А-БАНК, за актом приймання передачі послуг від 31.12.2020 р., на суму 9000,00 грн.

З акту приймання передачі послуг від 31.12.2021 р., вбачається, що загальна вартість наданих виконавцем послуг з представлення інтересів клієнта за цим актом складає 12000,00 грн. без ПДВ, що також підтверджується складеними адвокатом запереченням на касаційну скаргу та підтверджується наданою квитанцією сплаченою позивачем 18.02.2022 р. у А-БАНК, за актом приймання передачі послуг від 31.12.2020 р., на суму 12000,00 грн.

Крім того, за час судового розгляду справи №317/3231/18, відбулось двадцять судових засідань, що підтверджується наданими в якості додатків до позовної заяви копіями журналів судових засідань, які відбулися: 17.10.2018 р., 07.11.2018 р., 11.12.2018 р., 17.01.2019 р., 24.01.2019 р., 14.03.2019 р., 10.04.2019 р., 23.05.2019 р., 24.07.2019 р., 31.07.2019 р., 11.11.2019 р., 19.11.2019 р., 16.12.2019 р., 22.01.2020 р., 10.03.2020 р., 28.04.2020 р., 24.07.2020 р., 07.08.2020 р., 14.01.2021 р., 24.11.2021 р.

Таким чином, загальний розмір витрат позивача на юридичну допомогу становить 70000,00 грн.

Так, тривале кримінальне переслідування з боку органу досудового розслідування та прокуратури, а також перебування під судом безумовно змінили нормальний життєвий уклад позивача, адже перебування у статусі підозрюваного, а згодом і обвинуваченого, призвело до зрушення його зв`язків з оточуючими, негативно вплинуло на самопочуття та душевний стан.

Незаконні дії органу досудового розслідування та прокуратури безумовно призвели до моральних страждань та вимагали від позивача значних зусиль на здійснення кроків, спрямованих на своє виправдання і реабілітацію.

Відповідно до ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначена норма містить мінімальну гарантію потерпілій особі - гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який повинні визначати суди у будь-якому випадку. Визначення мінімального розміру моральної шкоди свідчить про неможливість спору щодо її розміру, якщо потерпілою особою заявлено позовну заяву (заява) про відшкодування моральної шкоди саме в такому розмірі, а відтак і неможливість оцінки будь-яких доказів, що впливають на її розмір - саме такий висновок викладено у постанові ВП ВС від 08.02.2022 у справі 201/10234/20.

Так, відповідно до частин 2-3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

З урахуванням викладеного, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 грудня 2015 р. у справі № 6-2203цс15.

Аналогічні роз`яснення надані й в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» у 2022 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня 6500,00 гривні.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 254 ЦК України, а також того, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» обчислення розміру моральної шкоди провадиться виходячи саме із кількості місяців, врахуванню судом підлягає кількість повних місяців перебування позивача під слідством та судом, що складає 28 місяців.

Отже, в даному випадку мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , суд визначив з урахуванням часу перебування позивача під слідством та судом становить 28 повних місяців по 6 500,00 грн. за кожний місяць, що становить 182 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме у частині стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача моральної шкоди в сумі 200 000 грн.

Окрім цього, суд першої інстанції визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги, про стягнення коштів, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги у сумі 70 000,00 грн, з чим погоджується колегія суддів.

Колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування на користь позивача моральної шкоди в сумі 200 000 грн.

Відповідно до п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41, передбачене ч. 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно до позицій Верховного Суду та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у постанові від 22.07.2018 по справі №158/2689/16-ц та ухвалах від 04.02.2015 по справі №6-3918св15, від 04.06.2015 по справі №6-13880св15, від 08.07.2015 по справі №6-9234св15 при розгляді справ даної категорії суд має спершу визначити мінімальний розмір моральної шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону, якщо ж є підстави для стягнення такої шкоди у більшому розмірі, позивач повинен обґрунтувати такий розмір відповідними мотивами та обставинами з обов`язковим посиланням на належні, допустимі та достатні докази.

При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому, ніж визначений законодавством призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

За обставинами кримінального провадження вбачається, що період перебування ОСОБА_1 під кримінальним переслідуванням становив 28 місяців та 28 днів, а саме: з моменту повідомлення йому про підозру з 17.08.2018 року по день набрання вироком законної сили 14.01.2021 року.

Беручи до уваги, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 мінімальний розмір заробітної плати становить 6 500 гривень, розмір відшкодування на користь позивача, який гарантовано державою, становить 188 066,66 гривень та розрахований наступним чином: 28 місяців*6 500 гривень + 6 500 гривень/30 днів* 28 днів = 188 066,66 гривень.

Таким чином, з урахуванням норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України підлягають 188 066,66 гривень копійок (сто вісімдесят вісім тисяч шістдесят шість гривень 66 копійок).

Окрім цього, в резолютивній частині рішення міститься відомості про суб`єкта його виконання та вид рахунку, з яких буде здійснено безспірне списання коштів, що не відповідає вимогам процесуального закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 170 ЦК України визначено, що держава набуває та здійснює цивільні права і обов`язки через органи державної влади в межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Механізм виконання органами Державної казначейської служби України рішень про стягнення коштів з державного бюджету визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Згідно з додатком 3 до Закону України від 02.12.2021 №1928-ІХ «Про державний бюджет України на 2022 рік» бюджетну програму КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», закріплено за Державною казначейською службою України.

Пунктом 38 Порядку №845 передбачено, що для забезпечення безспірного спивання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним чи юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень. Дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень в Державній казначейській службі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Зазначений рахунок є рахунком, на якому обліковуються кошти державного бюджету, передбачені на певну мету.

Відповідно до статті 176 ЦК України держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та юридичні особи не відповідають за зобов`язаннями держави.

При звернення до суду та формулюванні позовних вимог позивачем помилково ототожнено поняття «Держава» та «Державна казначейська служба України».

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №215, Державна казначейська служба України є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями.

Викладення позовних вимог про стягнення коштів з юридичної особи Державної казначейської служби України, а не з Державного бюджету України не відповідає діючому законодавству.

Слід зазначити, що за результатами розгляду справи №910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що відображається у відповідних нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення.

Відповідно до висновку Верховного Суду від 15.06.2022 року у праві №398/2910/20 кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава України як учасник цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою піддягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових

рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Таким чином, вказані грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 188 066 гривень 66 копійок та кошти, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 70 000 гривень 00 копійок, підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суд апеляційної інстанції погоджується с доводами апеляційних скарг про допущення судом першої інстанції помилки при ухваленні рішення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна вважати обґрунтованим, а тому у відповідності до положень п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення підлягає зміні в частині відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 вересня 2023 року у цій справі змінити.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 188 066 гривень 66 копійок (сто вісімдесят вісім тисяч шістдесят шість гривень 66 копійок) в рахунок відшкодування моральної шкоди, та кошти, сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 70 000 гривень 00 копійок (сімдесят тисяч гривень 00 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 01 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді: