РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Варваринець Н.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 про вселення, який у подальшому уточнили вказуючи, що квартира АДРЕСА_1 належала бабусі ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , яка померла в 2013 році. Після її смерті відкрилась спадщина на все її майно, до якого входить і квартира АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 набув право власності на 1/2 частку у спадковій квартирі і йому 05.04.2014 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Також ОСОБА_3 набув право власності на 2/6 частини зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право власності виданого на підставі наказу №12 Мукачівського КЕВ району від 21.01.1998, а також на 1/6 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 27.02.2001 Мукачівською ДНК по реєстру № 1-1141. За життя бабусі ОСОБА_1 вселився до квартири АДРЕСА_1 і продовжував проживати в ній і після смерті останньої. Його батько - ОСОБА_3 на час відкриття спадщини знаходився за кордоном, але приїхав на поховання. Зі згоди батька ОСОБА_1 перейшов проживати до спірної квартири, а також залишився проживати в ній після зміни власника. У розмовах з батьком - ОСОБА_3 було визначено, що ця спадкова квартира залишиться ОСОБА_1 і що останній буде там проживати. У 2018 році ОСОБА_1 одружився, тому дружина ОСОБА_2 вселилася в квартиру АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 і вони його зареєстрували за вказаною адресою за письмової згоди відповідача. За цей час ОСОБА_1 зробив у квартирі ремонт, замінивши всі двері та вікна, поклав кахель та замінив підлогу у кімнатах, пофарбував стіни, замінив сантехніку та опалення. 11.12.2022 ОСОБА_2 не змогла відкрити своїм ключем вхідні двері і потрапити до квартири, оскільки відповідач замінив замок на вхідних дверях. Вони відразу зв`язались з батьком з приводу перешкод у користуванні квартирою і останній повідомив, що має намір виселити їх і передати квартиру ОСОБА_6 квартирі залишилися їхні особисті речі, а саме меблі, посуд, одяг, побутова техніка, прикраси та інше майно. Вони просили повернути належне їм майно, але ОСОБА_7 повідомила, що поверне їм майно після зняття з реєстрації місця проживання в квартирі ОСОБА_1 та його сина. На сьогоднішній день вони не мають житла для проживання і вимушені винаймати окрему квартиру. Просили вселити їх до квартири АДРЕСА_1 .

18.12.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позивачі не проживають у спірній квартирі більше року. Їх доводи про те, що відповідач чинить їм перешкоди у користуванні квартирою є необґрунтованими, оскільки нічим не доведені. Позивачі не заперечували, що вони наразі не проживають у спірній квартирі, проте мотиви, за яких вони наполягають на збереженні за собою право користування чужим майном - квартирою ОСОБА_3 безпідставні. Твердження позивачів, що вони є членами сім`ї відповідача, а тому мають право на користування його квартирою є нікчемними, оскільки положення ст.3 СК України встановлюють, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Отже, до сім`ї своїх батьків незалежно від місця проживання, належать лише діти. Повнолітні діти, які створили свої сім`ї та мають своїх дітей, складають свою сім`ю. Тобто ОСОБА_1 як зазначає в даному позові у 2018 році створив свою сім`ю, а ОСОБА_2 взагалі є невісткою власника квартири, а тому не є членом сім`ї згідно положення ст.3 СК України. Крім того, позивачами зазначено, що відповідачем надана письмова згода, якою позивач зареєстрував свого новонародженого сина, однак це не відповідає дійсності, тому позивачами не було долучено копію даної письмової згоди. У доданому до позовної заяви талону-повідомленні від 11.12.2022 зазначена наступна інформація, а саме: до поліції звернулася ОСОБА_2 , яка є мешканкою АДРЕСА_2 та повідомила про конфлікт між ОСОБА_8 , яка на її думку відмовляється повертати її особисті речі. Таким чином, конфлікт не полягає у питанні щодо перешкод користуванні та/або вселенні позивачів до спірної квартири. Сам факт використання житла позивачами обмежує право власності відповідача у зв`язку з їх присутністю, необхідністю пристосування до такого проживання та узгоджень певних дій. Окрім того, факт наявності сторонніх осіб жіночої та чоловічої статі не сумісний з можливістю проживання відповідача у власній квартирі. Відповідач не повинен за рахунок власного майна нести тягар забезпечення житлом позивачів, які не позбавлені можливості винайняти інше житло, звернутись до відповідних державних органів, які наділені повноваженнями щодо забезпечення житлом соціально незахищених громадян. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.11.2023 дану позовну заяву залишено без руху, оскільки вона була подана без дотримання вимог ст. 177 ЦПК України, встановлено строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.12.2023 відкрито провадження по даній справі, визначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.12.2023 за клопотанням відповідача розгляд даної справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.02.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивачів - адвокат Мельник П.О. подав заяву про проведення судового засідання без їхньої участі, позовні вимоги просив задовольнити та врахувати при прийнятті рішення правову позицію викладену у рішенні Верховного Суду від 26.01.2024 по справі № 161/5576/23.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача за довіреністю - ОСОБА_9 подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі відповідача.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Нормами статті 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Стаття 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Виходячи із зазначених статей ЦК України та ЖК України у члена сім`ї власника квартири існує право на користування цим житлом лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Оскільки житлові права членів сім`ї власника житла є похідними від прав власника цієї квартири, то припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів його сім`ї на користування цією квартирою. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується копією повідомленням КП ММБТІ та ЕО від 22.12.2022.

Таким чином, відповідачу на законних підставах належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії талону-повідомлення єдиного обліку №13704 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11.12.2022 вбачається, що 11.12.2022 о 13 год. 00 хв. до ЧЧ Мукачівського РУП з заявою звернулась ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_2 , про те, що 11.12.2022 о 12:50 гр. ОСОБА_9 відмовилась повертати речі домашнього вжитку, одяг, прикраси, побутову техніку які належать заявниці та знаходяться у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить гр. ОСОБА_3 батьку гр. ОСОБА_9 .

Із довідки про зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб виданої Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Мукачівської міської ради від 29.02.2024 вбачається, щ у спірній квартирі немає осіб із зареєстрованим в ній місцем проживанням.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 р. N 3477-IV передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

У свою чергу, ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно зайнято або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірними із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06; рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy)).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Частиною 2 ст. 65 ЖК України передбачено, що особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст. 65 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 Житлового Кодексу України.

Згідно зі ст. 7 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у постанові від 16.01.2023 року по справі N 523/1756/20 звертає увагу на те, що «вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням».

Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі N 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1,2 ст.64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст.65 ЖК України).

Водночас, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки, відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст. 64 ЖК України може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі N 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі N 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі N 289/847/21.

Звертаючись з позовом до суду позивачі посилались, але не надали жодного доказу, який підтверджує, що вони вселилися в спірну квартиру за згодою попереднього власника ОСОБА_1 , а також, що після набуття права власності на квартиру новий власник ОСОБА_3 також надавав свою згоду на їх вселення та проживання в квартирі.

Крім того, позивачами не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була їх постійним місцем проживання, а вони вселилися в квартиру і проживали в ній як члени сім`ї попереднього власника або відповідача, а також тривалість часу їх спільного проживання.

Відповідно до положень частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі N 759/9229/19 (провадження N 61-11242св20) Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання

Будь-яких доказів на підтвердження того чи була спірна квартира постійним місцем проживання позивачів, чи вели вони з власником спірної квартири спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, чи є вони членами сім`ї, позивачами не надано.

Зазначене свідчить про те, що позивачі не були і не є членом сім`ї нового власника - відповідача по справі, з новим власником не вирішувала питання про користування жилою площею, тому між ними не виникли житлові правовідносини, що унеможливлює застосування ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, законних підстав для втручання у право відповідача використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд з матеріалів справи судом не встановлено.

Суд не може взяти до уваги посилання представника позивачів на правову позицію висловлену у постанові Верховного суду від 26.01.2024 по справі №161/5576/23 через те, що обставини наведеної справи не є аналогічними до обставин, які встановлені у ході даного судового розгляду.

Таким чином, суд вважає, що за встановлених обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 81, 258-259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 64, 65, 150 ЖК України та ст.ст. 15, 16, 319, 321, 383, 405 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) про вселення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя