П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2024 року м. Київ

Справа № 369/3412/17

Провадження: № 22-ц/824/2699/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Верланова С. М.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Семашка Дмитра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко Олена Ігорівна, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотова Ольга Віталіївна, про визнання заповіту недійсним,

у с т а н о в и в:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Він звернувся до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О. І. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_4

11.09.2015 року приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О. І. видала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку грошових вкладів, що знаходяться у ТВБВ № 10026/0838 (старий № 5399/063 м. Боярка) на рахунку № НОМЕР_1 (депозитний) у сумі 59 500 грн, на рахунку № НОМЕР_2 у сумі 75 347,52 грн, на рахунку № НОМЕР_3 у сумі 2445,26 грн, що належали померлій ОСОБА_4 .

Приватний нотаріус Федоренко О. І. також повідомила, що 29.10.2004 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким заповіла на випадок своєї смерті майно, яке належить їй на праві власності, а саме житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , своєму сину ОСОБА_2 , заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 6208.

При ознайомленні із заповітом ОСОБА_3 визначив, що підпис на заповіті не є підписом спадкодавця, що свідчить про підробку.

Окрім того, вказував, що заповіт не відповідав внутрішній волі ОСОБА_4 , оскільки за життя спадкодавець зазначала, що сину ОСОБА_3 залишить будинок та земельну ділянку, в якому вони разом проживали, про що неодноразово розповідала родичам, друзям.

При цьому, мати не спілкувалась з ОСОБА_2 тривалий час, оскільки у них були неприязні відносини, відповідач не приїздив та не допомагав і не цікавився її станом здоров`я, оскільки проживав у Латвійській Республіці.

Спадкодавець станом на час складання заповіту була в похилому віці (80 років), тяжко хворіла, погано ходила і не виходила з будинку взагалі, погано бачила та в останні роки її життя в неї розвивався віковий склероз, почастішали випадки несприйняття дійсних подій, що можуть підтвердити свідки.

Зауважував, що відповідач надіслав на його електронну адресу копію заповіту, який відрізняється від заповіту, що знаходиться в нотаріуса з різними написом і підписом спадкодавця, що підтверджує той факт, що спадкодавця було введено в оману, скориставшись її похилим віком та станом здоров`я, тому вона не усвідомлювала своїх дій при складанні заповіту.

Згідно з витягом із акта огляду МСЕК від 17.11.2002 ОСОБА_4 було встановлено І групу інвалідності, що свідчить про нездатність її до самообслуговування, самостійного пересування та повної залежності від інших осіб, нездатності контролювати свою поведінку, тобто, вона не могла усвідомлювати своїх дій при складанні заповіту від 29.10.2004 року.

За викладених обставин, просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений 29.10.2004 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 6208.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2023 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Семашко Д.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд помилково вважав недоведеними позовні вимоги, посилаючись виключно на висновок експерта, у відповідності до якого підпис в заповіті вчинено ОСОБА_4 , оскільки висновок експерта не містить для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється разом із іншими доками.

При цьому, вказував, що у відповідності до наданих пояснень ОСОБА_2 оскаржуваний заповіт дійсно є підробленим, а дійсний заповіт знаходиться у нього, чим фактично визнав позовні вимоги.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 31 липня 2023 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

В судовому засіданні адвокат Семашко Д.М. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення адвоката Семашко Д.М. в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

29.10.2004 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 6208, яким на випадок своєї смерті заповіла належні їй на праві власності житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Згідно з витягом із акта огляду МСЕК № 222473 ОСОБА_4 з 16.11.2004 встановлено І групу інвалідності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4

18.03.2015 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О. І. заведено спадкову справу № 212015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

18.03.2015 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ..

ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка посвідчена ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 - радником з консульких питань Посольства України в Латвійській Республіці.

Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О. І. 11.09.2015 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 1223, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_4 є її син ОСОБА_3 на 1/2 частку та її син ОСОБА_2 на 1/2 частку. Спадщина складається з грошових вкладів з відповідними відсотками на нарахованою компенсацією у ТВБВ № 10026/0838 (старий № 5399/063 м. Боярка) на рахунку № НОМЕР_1 (депозитний) у сумі 59 500 грн, на рахунку № НОМЕР_2 у сумі 75 347, 52 грн, на рахунку № НОМЕР_3 у сумі 2445,26 грн, що належали померлій на підставі повідомлення, виданого Філією-Головне управління по м. Києву та Київській області Територіально відокремленим безбалансовим відділенням № 10026/0838 ПАТ «Державний Ощадний банк України» від 27.03.2015 № 62/13-1004.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 14.11.2019 року № 15985/15986/19-32, складеним Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.03.2019, підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Підпис» у заповіті від 29.10.2004, що посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О. В. та розміщений праворуч від запису прізвища, ім`я та по батькові, - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_4 у графі «Підпис» у заповіті від 29.10.2004, що посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О. В. та розміщений праворуч від запису прізвища, ім`я та по батькові, виконаний самою ОСОБА_4 , а не іншою особою з наслідування підпису ОСОБА_4

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

11.12.2018 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федоренко О. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1388, на ОСОБА_1 , яким на випадок своєї смерті все своє майно (рухоме та нерухоме), де б воно не було і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2020 року замінено ОСОБА_3 на його спадкоємця ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, щооспорюваний позивачем заповіт складено та посвідчено з додержанням вимог закону, і волевиявлення заповідача було вільним, підписання заповіту ОСОБА_4 підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 14.11.2019 № 15985/15986/19-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст.1248 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Згідно із ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відчуватися при свідках (ст.1253 цього Кодексу).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно частин 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі відповідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто, тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

За змістом ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 14.11.2019 № 15985/15986/19-32, складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, спірний заповіт підписано самою ОСОБА_4 , а не іншою особою з наслідування її підпису.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевказаний висновок експертизи є належним, допустимим доказом та його може бути покладено в основу рішення у даній справі.

Доказів на підтвердження того факту, що заповіт було підписано не ОСОБА_4 , а іншою особою, позивачем надано не було.

В той же час, вимоги скаржника ґрунтуються на тому, що ОСОБА_2 визнав позовні вимоги, з огляду на те, що він в своїх поясненнях зазначив, що наданий суду екземпляр заповіту є підробкою.

Колегія суддів зазначає, що вказані пояснення не можуть бути визнані судом, як визнання ОСОБА_2 позовних вимог з огляду на наступне.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Учасниками справи відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України є сторони та треті особи.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).

Отже, визнання позову відповідачем може бути підставою для задоволення позову за сукупності умов:

визнання усіма учасниками справи обставин, що мають значення для вирішення спору та не підлягають доказуванню відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України;

відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин;

якщо таке визнання відповідачем позову не суперечить закону та/або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Апеляційний суд відмічає, що з пояснень, наданих ОСОБА_2 в Рижському районному суді в м. Юрмала, вбачається, що він не визнавав позов, відповідної заяви не робив, а відтак доводи скаржника про зворотне не приймаються до уваги. З огляду на той факт, що відповідач заперечив проти позову, пояснення зафіксовані в протоколі з приводу підробки заповіту викликають обґрунтований сумнів щодо достовірності цих обставин та вказують на відсутність передбачених ч.1 ст. 82 ЦПК України підстав для визнання указаної обставини такою, що не підлягає доказуванню.

При цьому, як вже було зазначено, належних доказів на підтвердження підробки та недійсності спірного заповіту через введення спадкодавця в оману, матеріали справи не містять, а відтак правильним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи вищевикладене, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2023 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Семашка Дмитра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 січня 2024 року

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

С. М. Верланов