Номер провадження: 22-ц/813/1295/24
Справа № 523/5792/22
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 та представника органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР Познякової О.О.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 березня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому просив суд позбавити відповідачку ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

В обґрунтування позовних вимоги ОСОБА_1 зазначає, що на протязі 2021 року мав близькі відносини з відповідачкою ОСОБА_2 , та від даних відносин у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя з відповідачкою не склалося.

Як зазначає позивач відповідачка ОСОБА_2 не проявляє жодного бажання бачитись з дитиною, не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в подальшої долі сина, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини.

Також, позивач вказує про те, що дитина проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні.

Позивач піклується про дитину, намагається забезпечити їй якісне харчування, дозвілля, лікування та догляд, купує одяг, предмети побуту тощо. А відповідачка ОСОБА_2 не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, у зв`язку з чим позивач просить позбавити її батьківських прав.

У судове засідання до суду першої інстанції відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялася належним чином, надала до суду письмову заяву, яка міститься в матеріалах справи, в якій позовні вимоги визнала, також просила суд розгляд справи проводити за її відсутності (а.с. 58-60).

В матеріалах справи міститься копія заяви, яка посвідчена приватним нотаріусом ОМНО Фадєєвою Н.О., зареєстрована в реєстрі №677, в якій зазначено про те, що відповідачці ОСОБА_2 відомо про те, що до суду подано позов про позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Проти позову не заперечує, позовні вимоги визнає в повному обсязі, та просить справу про позбавлення батьківських прав слухати за її відсутності (а.с. 16).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись із вищезазначеним рішення суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідачці ОСОБА_2 судові повістки неодноразово надсилались на відому суду адресу місця її проживання та адресу реєстрації, яка була надана Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція поверталась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлялась про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, оскільки згідно відповіді Головного центрк обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації, відповідачка перебуває за межами України. Відповідно до п. 2. ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України).

Таким чином, оскільки судова повістка про виклик до суду була направлена листом рекомендованою кореспонденцією, відповідачу на єдину відому суду адресу місця її перебування та враховуючи, що ОСОБА_2 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлялась про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого про дату і час судового засідання відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також представника Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР Познякову О.О., яка також підтримала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частині 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим , тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Однак, зазначеним вимогам закону та засадам сімейних відносин, оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд також вказав, що матеріали справи не містять висновку Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Проте, колегія судів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи, наявним в матеріалах справи доказам та не ґрунтується на нормах матеріального права, з огляду на наступне.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів саме дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини шоста - восьма статті 7 СК України).

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц та від 17 липня 2019 року у справі №642/2754/17.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказав, що відповідачка ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини, не проявляє жодного бажання бачитись з дитиною, не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в подальшої долі сина, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що на його думку, є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

Апеляційний суд під час оцінки доводів апеляційної скарги виходить з того, що суд при розгляді справ про позбавлення батьківських прав на перше місце має ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Так, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 18.05.2022 (а.с. 15).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 30.05.2022, складеного начальником та провідним спеціалістом служби у справах дітей Роздільнянської міської ради, з метою обстеження умов проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , проживають та мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 власник будинку; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 20).

Крім того, 12.05.2023 від органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надійшов Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 02.12.2022 за №01-05-8/634, яким встановлено, що ОСОБА_2 батьківські обов`язки не виконує, дитиною не цікавиться. Дитина знаходиться на повному забезпеченні батька ОСОБА_1 , проживає з ним та його дружиною за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищевикладеного, згідно ст. 164 СК України, орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 92-93).

Вказаний висновок представник органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради підтримав безпосередньо в судовому засіданні апеляційного суду та просив його врахувати під час винесення судового рішення.

Під час апеляційного перегляду справи, стало відомо, що відповідачка ОСОБА_2 знаходиться за межами території України, у зв`язку із чим ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.11.2023, для всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи та для забезпечення справедливої процедури витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетинання державного кордону України громадянкою України ОСОБА_2 , разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 18 травня 2022 року по день виконання цієї ухвали суду.

Відповідно до наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформації, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 26 березня 2023 року виїхала за межі України, та станом на 26.12.2023 до України не повернулась. Відомості щодо перетинання державного кордону України громадянином України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 18.05.2022 по 25.01.2024 в базі даних не виявлено (а.с. 117, 122-123).

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з позивачем батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а мати відповідачка ОСОБА_2 дійсно перебуває з межами України з 26 березня 2023 року, та з урахуванням висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, апеляційний суд приходиться до висновку, що відповідачка дійсно не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків.

Матеріали справи не містять жодного доказу участі відповідачки у належному вихованні дитини, виконання нею батьківських обов`язків. При цьому встановлено, що ОСОБА_2 не проживає разом з дитиною, не цікавиться її життям, вихованням і розвитком, не має жодного відношення до тих умов проживання, які створені для дитини її батьком та його дружиною.

Незважаючи на те, що висновок органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 02.12.2022 за №01-05-8/634 та інформації про те, що ОСОБА_2 перебуває за межами України, не була досліджена судом першої інстанції, колегія суддів вважає за доцільне врахувати та прийняти до уваги вказані докази, оскільки перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Таким чином, матеріали справи в їх сукупності підтверджують ухилення ОСОБА_2 від виконання нею своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина. При цьому, сама відповідачка послідовно підтверджує свою позицію про те, що вона визнає підставу і вимоги позову, погоджується з позбавленням її батьківських прав і не виявляє наміру зберегти зв`язок з дитиною, змінити поведінку в кращий бік з тим, щоб не бути позбавленою батьківських прав.

Так, апеляційним судом враховується, наявність в матеріалах справи заяви ОСОБА_2 в якій остання повідомляє, що їй відомо про наявність на розгляді даної справи про позбавлення її батьківських прав, також зазначає, що позовні вимоги вона визнає в повному обсязі, просить справу розглядати за її відсутності. Вказана заява засвідчена приватним нотаріусом Одеської міського нотаріального округу Фадєєвою Н.О. (а.с. 16).

Вказане, на думку колегії суддів, свідчить про байдуже ставлення відповідачкою до дитини та небажання з боку ОСОБА_2 зберегти будь-який зв`язок між ними, як матір`ю та дитиною.

Водночас як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду відповідачка жодного разу не з`явилася, обмежившись надісланням на адресу суду письмових заяв, в тому числі нотаріально посвідченої заяви про визнання вимог позивача.

Така байдужість з боку матері з одного боку, і невизначеність в зв`язку з цим долі дитини з іншого боку, порушують права останньої на проживання в стабільному сімейному середовищі, належне її виховання і розвиток.

У статтях 1-3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із частин першої та другої статті 27 Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

З урахуванням вищенаведеного, з метою захисту якнайкращих інтересів дитини, колегія суддів приходить до висновку про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому колегія суддів вважає, що позбавлення батьківських прав відповідачки спрямоване саме на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету, оскільки між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити відповідачу її право, передбачене ст. 169 Сімейного кодексу України, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, після зміни відповідної поведінки як особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 382384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 березня 2023 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 19 лютого 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда

А.І. Дришлюк