Справа № 740/2961/23
Провадження № 2/740/70/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Зінич А. С., Гусєвої Я. А.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- представник позивача - ОСОБА_2 ,

- відповідачка ОСОБА_3 ,

- представник відповідачки - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про припинення стягнення аліментів,

установив:

У травні 2023 року позивач подав до суду вказану позовну заяву, в якій просив припинити стягнення аліментів з нього на підставі виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13.08.2018 на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі частки доходів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 01.10.2018 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно з рішенням Ніжинського міськрайонного суду в справі № 740/2644/18, яке набрало законної сили 07.08.2018, з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина, які він регулярно сплачував. З березня 2023 року позивачка перестала проживати разом із сином. Дитина проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на його повному утриманні. Тобто змінилися обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідачки.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 травня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 04 липня 2022 року 14-00 год., яке в подальшому неодноразово відкладалося, востаннє - на 15 січня 2024 року 10-30 год.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому обставин та просили задовольнити. Зокрема, позивач пояснив, що з жовтня 2022 року відповідачка самоусунулася від виховання сина ОСОБА_6 , у неї нова сім`я, народилася дитина, а тому ОСОБА_7 весною 2023 року переїхав до нього проживати. Відповідачка налаштовує сина ОСОБА_6 проти нього. Влітку 2023 року син отримав травму, відповідачка скористалася цим і відвезла його до своєї матері. Стверджував, що син ОСОБА_7 вирішив проживати з ним. У нього вдома створено всі необхідні умови для проживання та навчання сина.

У судовому засіданні відповідачка та її представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що дитина не проживає з батьком, а тому немає підстав для припинення стягнення аліментів з позивача.

Неповнолітній син сторін - ОСОБА_5 у присутності представника органу опіки та піклування у судовому засіданні пояснив, що з обома батьками в нього хороші стосунки. З весни 2023 року він частіше почав їздити до батька, вони разом проводили багато часу, відпочивали. Батько запропонував йому переїхати до нього, він погодився, але це тимчасово, бо він планує проживати разом з мамою. На цей час він фактично проживає з бабою та мамою по АДРЕСА_2 , до батька їздить, інколи залишається ночувати, у нього там друзі.

У судовому засіданні допитано свідків з боку позивача - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які позитивно охарактеризували позивача як батька стосовно свого неповнолітнього сина та вцілому пояснили, що батько із сином мають хороші стосунки, позивач піклується про сина, увесь вільний час проводить з ним, платить аліменти; з березня 2023 року син частіше проживав з батьком у квартирі по АДРЕСА_3 , в якій знаходяться особисті речі ОСОБА_6 .

Також у судовому засіданні допитано свідків з боку відповідачки - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які пояснили, що ОСОБА_7 проживає разом з відповідачкою та бабою постійно по АДРЕСА_2 ; мати забезпечує потреби сина; відносини ОСОБА_6 з батьком хороші.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Суд установив, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 01 жовтня 2018 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 18).

Сторони мають спільного сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 17).

На підставі виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, виданого 13.08.2018, з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі частки заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а. с 20).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 3 указаної Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частинами 1, 3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення.

Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно зі ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Зміст наведених законодавчих норм в їх сукупності дає підстави для висновку, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той з батьків або інших законних представників, разом з яким проживає дитина.

У ч. 1 ст. 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Верховним Судом у постанові від 04 вересня 2019 року в справі № 711/8561/16-ц зроблено правовий висновок, що сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України. При зміні обставин батько, з якого стягують аліменти за рішенням суду, має право звернутись до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, якщо дитина проживає з ним.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Тому для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч. 4 статті 273 ЦПК України.

Разом з цим слід зазначити, що питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за дитиною є рівним для обох з них.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

За положеннями ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов недоведеним, необґрунтованим і відсутніми підстави для припинення стягнення аліментів з позивача, оскільки не знайшла свого підтвердження дослідженими судом доказами обставина про те, що спільний неповнолітній син сторін, як на час звернення позивача до суду з цим позовом, так і на час розгляду справи в суді постійно фактично проживав з позивачем.

При цьому суд ураховує пояснення самої дитини, яка в присутності представника органу опіки та піклування пояснила про своє тимчасове проживання (перебування) з батьком і постійне - з бабою і матір`ю.

Позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження вказаних у позові обставин, а саме постійного фактичного проживання дитини разом з ним, що б надавало підстави для припинення стягнення з нього аліментів. При цьому надана позивачем довідка ТОВ «К.П.О.Ф. Комунальник» від 07.04.2023 не є належним доказом на підтвердження цієї обставини. Не підтвердили цієї обставини і допитані в судовому засіданні свідки.

Тимчасове проживання/перебування дитини з тим з батьків, з кого стягуються аліменти, не є безумовною піставою для припинення стягнення аліментів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 - 82, 89, 263 - 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Печерський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про припинення стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко