Житомирський апеляційний суд
Справа №279/6630/23 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н.Я.
Категорія 46 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №279/6630/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я. в м. Коростені,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з даним позовом у якому просили стягнути із АТ «Українська залізниця» на свою користь по 250000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 22-20 год. електровоз "ЧС-8016" локомотив №56 сполучення "Київ-Перемишль" під керуванням машиніста ОСОБА_4 на 272 км поблизу с.Березівка Коростенського району Житомирської області здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який від отриманих травм загинув на місці пригоди. У зв`язку зі смертю сина, позивачам було спричинено моральну шкоду, вони позбавлені можливості отримувати від сина підтримку та допомогу як моральну, так і матеріальну, жодні зусилля з їх сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Останні роки перед смертю позивачі проживали разом з сином, були пов`язані спільним побутом, що призводить до негативних наслідків та зміни життєвого устрою, також позивачі є пенсіонерами за віком.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 30000, 00 грн кожному у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_5 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано фактичні обставини справи, судове рішення є необґрунтованим в частині розміру моральної шкоди, а також суперечить судовій практиці. Суд правильно визначив наявність моральної шкоди, проте невірно визначив її розмір, не врахувавши аргументи позивачів, врахувавши лише грубу необережність, а також відсутність порушення правил дорожнього руху відповідачем. При визначені розміру моральної шкоди, судом було враховано лише сам факт смерті близької людини, проте не враховано реальні наслідки, які наступили для позивачів. Суд першої інстанції не відкинув та не врахував реальні наслідки, які наступили для позивачів. Судом не було враховано доводи позовної заяви. При визначенні розміру моральної шкоди , згідно ст. 23 ЦК України, суд мав врахувати характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, інші обставини, які мають істотне значення , а також вимоги розумності та справедливості. В той час, як суд врахував лише поведінку потерпілого, а саме його грубу необережність.

19 лютого 2024 на адресу Житомирського апеляційного суду надійшов відзив АТ «Українська залізниця» на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22.12.2023 без змін. Вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Аргументи скаржників викладені в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими. Апелянтом не доведено інший розмір заподіяної шкоди. Перебуваючи в зоні підвищеної небезпеки, потерпілий не тільки знехтував правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, але і свідомо пішов на їх порушення у стані алкогольного сп`яніння. Відповідачем доведено відсутність будь-якої вини власника джерела підвищеної небезпеки та його працівників. Судова практика, на яку посилається представник позивачів в апеляційній скарзі не є аналогічною по обставинам даної цивільної справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 06.06.1981 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 о 22-20 год. електровоз "ЧС-8016" локомотив №56 сполучення "Київ-Перемишль" під керуванням машиніста ОСОБА_4 на 272 км поблизу с.Березівка Коростенського району Житомирської області здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який від отриманих травм загинув на місці пригоди.

19 травня 2023 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000423 та розпочате досудове розслідування за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

Згідно акту службового розслідування нещасний випадок невиробничого характеру стався внаслідок порушення самим потерпілим - ОСОБА_5 "Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України", затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19.12.1998 №54 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 №193/2663 зі змінами внесеними наказом Міністерства транспорту України від 22.07.2007 №1059, п.2.5 (пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань 5 метрів).

Довідкою розшифровки швидкостемірної стрічки поїзда №53 за 18/19.05.2023 на 272 км 1 пк підтверджується факт застосування екстреного гальмування для запобігання наїзду на людину.

Згідно висновку експертизи №82 при розтині трупа ОСОБА_5 , в крові та сечі останнього виявлено етиловий спирт в концентрації 1,93 проміле та 4,75 проміле відповідно, що при житті відповідає середньому ступеню алкогольного сп`яніння. Органи досудового розслідування не виявили порушень в діях локомотивної бригади, як і не виявили порушень в діях працівників залізниці і представники комісії службового розслідування.

У зв`язку з відсутністю факту порушення правил експлуатації залізничного транспорту, що спричинило загибель людини, кримінальне провадження постановою слідчого від 07.07.2023 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.276 КК України. З постанови слідує, що загиблий ОСОБА_5 мав середній ступінь алкогольного сп`яніння.

Машиніст ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а поїзд "ЧС №8016" перебуває на балансі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця".

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивачів по 30000,00 грн кожному у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, суд першої інстанції виходив з того, що смерть сина позивачів сталася внаслідок його грубої необережності, а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.23 ЦК України кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї.

За змістом ст. 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Шкода, завдана внаслідок ДТП, з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Згідно з ч.5 ст. 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст. 1193 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Положення ст. 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Встановивши, що причиною загибелі ОСОБА_5 є потрапляння під потяг у зв`язку з його грубою необережністю, суд першої інстанції вірно зробив висновок, що ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.

Матеріали справи не містять, а судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 завдано моральної шкоди, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть сина, порушенням укладу їх життя. Факт загибелі ОСОБА_5 є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з частинами третьою-четвертою статті 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22).

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Разом з тим, у даній справі суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про часткове задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 грн кожному з позивачів, оскільки врахував фактичні обставини конкретної справи, а саме факт наявності грубої необережності потерпілого, його поведінку, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Посилання представника позивачів на відповідні постанови Житомирського апеляційного суду у подібних правовідносинах не заслуговують на увагу, оскільки вказані судові рішення не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи та мають інші фактичні обставини.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 29 лютого 2024 року.

Головуючий

Судді