ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/574/24 Справа № 182/7618/17 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 182/7618/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Юрченко Г.О.

сторони:

позивачі за первісним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач за первісним позовом ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2023 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 28 серпня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова В.М., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову позивачами зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_4 . У Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу № 44/2017.

27 квітня 2017 року у встановлений законом строк позивачі звернулись до нотаріальної контори із заявами № 604 та № 605 про прийняття спадщини за законом після смерті батька. Однак, Друга Нікопольська державна нотаріальній контора відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що посвідчено заповіт на усе майно на іншу особу.

Як на підставу для визнання заповіту недійсним, позивачі вказували на те, що 11 грудня 1990 року ОСОБА_4 формально розірвав шлюб зі своєю дружиною - матір`ю позивачів, але продовжував мешкати разом з нею, виховувати дітей та вести спільне господарство. Приблизно через 5 років потому, ОСОБА_4 встановив позашлюбні відносини з ОСОБА_3 , але дані стосунки мали не постійний характер, періодично виникали сварки на підставі постійного зловживання алкоголем з боку їхнього батька та сторони майже не мешкали разом. Відповідач взагалі не цікавилась станом здоров`я ОСОБА_4 та постійної допомоги йому не надавала.

24 березня 1998 року ОСОБА_4 , перебуваючи у важкому психологічному стані, склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Новіковою Н.В. Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстровим № 249 та відповідно до якого, на випадок своєї смерті, усе своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, зокрема житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , він заповів ОСОБА_3 .

За розпорядженням Нікопольського міського голови №36-р від 17 лютого 2016 року «Про перейменування вулиць та провулків міста Нікополя» вищевказана назва вулиці замінена на вулицю Затишна. Земельна ділянка на якій розміщений будинок з будівлями є неприватизована.

Згідно лікарських довідок ОСОБА_4 мав тяжку психічну хворобу та перебував на медичному обліку у лікаря. Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 666 від 16 грудня 2016 року смерть настала внаслідок навмисного самоушкодження, шляхом повішання.

Поховання батька та поминальний обід організували позивачі по справі за власний кошт та встановили йому надгробний пам`ятник.

Весь час до, та після смерті ОСОБА_4 , позивачі утримували та опікувались спадковим майном, сплачували його борги, комунальні платежі.

Позивачі вважають заповіт недійсним з тих підстав, що на час складання заповіту їх батько постійно зловживав алкоголем та пиячив, перебував у важкому психічному стані, у нього був виражений шизофренічний синдром, ймовірно були призначені проти депресанті препарати, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій не міг керувати ними стосовно складання даного заповіту тощо.

Крім того, спадкодавець не визначив питання позбавлення рідних дітей (позивачів по справі) права на спадкування у самому оскаржуваному заповіті від 24 березня 1998 року, всупереч приписам ст. 1235 ЦК України.

На підставі наведеного вище позивачі просили суд визнати недійсним та скасувати реєстрацію заповіту від 24 березня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новіковой Н.В. від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 у спадковому реєстрі за № 249. Визнати за ОСОБА_1 право власності на у порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на у порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова В.М., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності за заповітом.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у цивільному шлюбі з 1991 року. Вони працювали разом на ТОВ Нікопольська зернова компанія (раніше підприємство мало назву Нікопольський комбінат хлібопродуктів). Спочатку товаришували, а після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 запропонував їй переїхати до нього жити разом з її дітьми ( ОСОБА_5 , 1982 року народження, ОСОБА_6 , 1975 року народження та ОСОБА_7 , 1978 року народження) та жити однією сім`єю.

ОСОБА_3 погодилась і з 1991 року вони стали жити однією сім`єю з ОСОБА_4 та її дітьми, без реєстрації шлюбу за адресою АДРЕСА_1 . Вони вели спільне господарство, проживали разом, виховували дітей, святкували разом свята, мали спільний сімейний бюджет, разом сплачували комунальні платежі, купували необхідні для побуту товари та працювали разом на одному підприємстві. Кожен рік вони проходили медичне обстеження, в тому рахунку нарколога та психіатра та надавали за місцем роботи медичну довідку та сертифікати від лікарів. Ніяких скарг на здоров`я та зауважень з боку лікарів до ОСОБА_4 не було. Спиртними напоями ОСОБА_4 не зловживав. На зазначеному підприємстві вони працювали до досягнення пенсійного віку кожним.

За час їх проживання з ОСОБА_4 , його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 життям батька не цікавились, дуже рідко приїжджали, матеріально не допомагали. Конфлікти між ОСОБА_4 та його дітьми, особливо зі старшим сином ОСОБА_8 , стали ще гостріше і були часи коли вони зовсім не спілкувались. Не зважаючи на непорозуміння з дітьми, ОСОБА_4 допоміг своїм дітям придбати житло кожному. Взагалі ОСОБА_4 , незважаючи на свою категоричність, був щирою і доброю людиною і дуже цінив їх відносини, так як вона була єдиною рідною людиною, котра завжди була поряд.

В 1998 році ОСОБА_4 повідомив їй, що проживши з нею вже 7 років, він впевнений в їх стосунках і хоче до кінця свого життя прожити разом і вирішив скласти заповіт на її ім`я.

24 березня 1998 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого, на випадок своєї смерті, зробив таке розпорядження: належний йому на праві власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповідав ОСОБА_3 (посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 249).

Своїх дітей ОСОБА_4 одразу сповістив про прийняте рішення, щодо оформленого заповіту і вони жодного разу не заперечували проти прийнятого рішення батька.

В 2004 році ОСОБА_3 отримала в спадщину після смерті сестри квартиру в м. Енергодар, продала зазначену спадщину і купила житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 та із зазначеного часу вони з її чоловіком, ОСОБА_4 стали проживати, як кажуть, на два дома, як прийдеться, доглядали разом за нерухомістю, сплачували комунальні платежі, але в основному вони проживали за адресою АДРЕСА_1 . Так вони прожили разом з ОСОБА_4 до кінця його життя.

В день смерті ОСОБА_4 вона залишилась на ніч у своєму житловому будинку по АДРЕСА_2 , так як захворіла і мала високу температуру. Мобільним телефоном ОСОБА_4 не користувався, тому в цей день, за її проханням, до нього бігав її онук ОСОБА_9 , щоб віднести поїсти діду. Коли онук прийшов то сказав, що у діда все добре. На другий день вона пішла до свого чоловіка додому, але не змогла відкрити двері, тому визвала поліцію і вже з поліцією побачили померлого ОСОБА_4 . Після чого їй стало погано і її забрали лікарі швидкої допомоги ( медична довідка № 201 знаходиться в матеріалах справи). У зв`язку зі станом здоров`я вона не змогла прийняти участь у похованні свого чоловіка.

ОСОБА_3 вказує на те, що прожила зі своїм чоловіком, ОСОБА_4 25 років і вважає що для встановлення справедливості та всебічного розгляду справи за позовом дітей ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, необхідно встановити юридичний факт, а саме факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1991 року по день його смерті.

Також ОСОБА_3 вказує на те, що вона своєчасно звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , але 16 лютого 2018 року отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що його діти, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

Зауважує на тому, що посилання позивачів за первісним позовом на те, що з 24 березня 1998 року ОСОБА_4 перебував у важкому психологічному стані; згідно лікарських довідок батько мав тяжку психічну хворобу та перебував на медичному обліку у лікарів, постійно зловживав алкоголем та пиячив; у нього був виражений шизофренічний синдром, ймовірно були призначені протидепресантні препарати, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними стосовно складання даного заповіту тощо ніяк не підтверджуються і не відповідають дійсності в цілому, так як її чоловік ОСОБА_4 не зловживав алкоголем, все життя пропрацював з нею на підприємстві, де вони кожен рік проходили медичне обстеження. Згідно характеристики з місця роботи від 15 квітня 2019 року ОСОБА_4 був відповідальним, дисциплінованим, з повагою відносився як до керівництва підприємства, так і до простих робітників, всебічно розвинута людина, звільнився за віком на пенсію.

ОСОБА_4 як на момент складання заповіту, так і в подальшому усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, ніколи не страждав на психологічні хвороби, що підтверджується його трудовим стажем більше як 20 років на одному підприємстві, де щорічно в обов`язковому порядку проходилась медична комісія і зауважень з боку лікарів ніколи не було, позитивні характеристики з місця роботи.

На підставі наведеного вище, уточнивши зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд встановити юридичний факт, а саме факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу її та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1991 року по день його смерті. Визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який складається з: житловий будинок літ. А (житлова площа 43,7 кв.м.), сарай літ. Б, літня кухня літ. В, вбиральня літ. Г, погріб літ. Д, сарай літ. Е розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за нею право власності на вклад «Пенсійний накопичувальний» SAMDN7213, дата оформлення 02 березня 2010 року, клієнт ОСОБА_4 , ІНН НОМЕР_1 , згідно Договору-Дорученням на проведення ПриватБанком платежів від 02 березня 2010 року, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витребувати у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 оригінали наступних документів: заповіт ОСОБА_4 від 24 березня 1998 року, технічний паспорт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , трудову книжку та медичну картку ОСОБА_4 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_10 , третя особа - Державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова В.М., про визнання заповіту недійсним та відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова В.М., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності за заповітом.

В апеляційній скарзі позивачі за первісним позовом ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог та постановлення в цій частині нового рішення по справі про їх задоволення посилаючись на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи.

Так, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що на час складання заповіту батько позивачів постійно зловживав алкоголем та пиячив, перебував у важкому психічному стані, в нього був виражений шизофренічний синдром, ймовірно були призначені анти депресанті препарати, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати ними стосовно складання оспорюваного заповіту.

Також апелянти посилаються на ненадання судом першої інстанції належної оцінки Висновку експерта № 6577-21 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 23 лютого 2022 року яким встановлено наступне: підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_4 в Заповіті, що був складений 24 березня 1998 року, виконані самою особою ОСОБА_4 , однак у досліджуваному підписі були виявлені діагностичні ознаки збиваючих факторів, що обумовлені перезбудженням центральної нервової системи, а саме: схвильований стан із проявом різних емоцій від переживання радощів до сумуючих почуттів, холодове навантаження, стану малого ступеню сп`яніння, страх, хворобливий стан людини, (підвищена температура, тиск, серцева недостатність), вплив лікувальних препаратів, тощо.

На переконання апелянтів, вказані вище висновки експерта чітко пояснюють саме стан виконавця під час здійснення досліджуваного підпису, однак вказані висновки не були відображені в судовому рішенні і їм судом не була надана оцінка

До того ж, згідно лікарського свідоцтва про смерть № 666 від 16 грудня 2016 року, смерть ОСОБА_4 настала внаслідок - навмисного самоушкодження, шляхом повішення, що, на переконання апелянтів, свідчить про те, що ОСОБА_4 був психічно хворою людиною.

Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції поясненнями свідків було установлено, що ОСОБА_4 постійно пиячив, мав явний нахил до неадекватної, агресивної поведінки, двічі притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у місцях позбавлення волі, весь час безпідставно погрожував сусідам, страждав на психічні розлади, перебував у тимчасових хворобливих станах розладу психічної діяльності та закінчив своє життя повішенням.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 ОСОБА_11 в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова В.М., про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності за заповітом, тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, власником житлового будинку з надвірними будівлями, який складається з: житловий будинок літ. А (житлова площа 43,7 кв.м.), сарай літ. Б, літня кухня літ. В, вбиральня літ. Г, погріб літ. Д, сарай літ. Е, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14 вересня 1991 року є ОСОБА_4 (том 1, а.с.94).

ОСОБА_4 , який з 04 січня 1994 року до 14 грудня 2016 року проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 13) (том 1, а.с.13,42 - зворот).

За життя ОСОБА_4 зробив розпорядження на випадок своєї смерті про належне йому майно та 24 березня 1998 року склав заповіт, в якому належний йому на праві власності жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповідав ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за №249 (том 1, а.с.42).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та вклад «Пенсійний накопичувальний» SAMDN7213, дата оформлення 02 березня 2010 року (том 1, а.с.42,108).

Сторони прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 та, відповідно до вимог статті 1269 ЦК України, до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за заповітом, та діти ОСОБА_4 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини за законом (том 1, а.с.36-37), де була заведена спадкова справа № 44/2017 ( том 1, а.с.30-50).

Постановою Державного нотаріуса Другої Нікопольської державної нотаріальної контори від 06 вересня 2017 року ОСОБА_12 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із наявністю заповіту на іншу особу (том 1, а.с.49 - зворот, а.с.50).

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним позивачі посилались на те, що на час складання заповіту їх батько постійно зловживав алкоголем та пиячив, перебував у важкому психічному стані, у нього був виражений шизофренічний синдром, ймовірно були призначені проти депресанті препарати, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій не міг керувати ними стосовно складання даного заповіту тощо. Крім того, спадкодавець не визначив питання позбавлення рідних дітей (позивачів по справі) права на спадкування у самому оскаржуваному заповіті від 24 березня 1998 року, всупереч приписам ст. 1235 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином підстави, зазначені позивачами для визнання заповіту недійсним, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно з статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251,1252 цього Кодексу.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР (яка була чинною на час складення заповіту), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 545 ЦК УРСР (яка була чинною на час складення заповіту), недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Як на підставу визнання заповіту недійсним, позивачі посилался на те, що на час складання заповіту їх батько постійно зловживав алкоголем та пиячив, перебував у важкому психічному стані, у нього був виражений шизофренічний синдром, ймовірно були призначені проти депресанті препарати, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій не міг керувати ними стосовно складання даного заповіту тощо.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідн о до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Натомість позивачами по справі, відповідно до вимо ст.ст. 12,81 ЦПК України, не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, тому колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам спави.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що, принцип свободи заповіту є основною, фундаментальною засадою спадкового права, що проявляється в усіх його інститутах. Свобода посмертних розпоряджень разом зі свободою власності та свободою договорів є одним із наріжних каменів сучасного цивільного права.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, у зв`язку з чим зазначені позивачами доводи для визнання заповіту недійсним, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Доводи апелянтів про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки Висновку експерта № 6577-21 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 23.02.2022 року ( том 2, а.с. 162-164, а.с. 164 зі звороту ) не є належними доказами на підтвердження позовних вимог позивачів, оскільки не доводять тимчасовий стан ОСОБА_4 , при якому він внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення ним заповіту. При цьому суд першої інстанції надав належну оцінку вказаному Висновку експерта № 6577-21.

Доводи апеляційної скарги апелянтів про те, що на час складання заповіту батько позивачів постійно зловживав алкоголем та пиячив, перебував у важкому психічному стані, в нього був виражений шизофренічний синдром, не підтвердженні належними та допустимими доказами, матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Твердження апелянтів про те, що їх батькові, ймовірно були призначені анти депресанті препарати, під впливом яких він не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати ними стосовно складання оспорюваного заповіту, є лише припущеннями, матеріали справи не містять відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Той факт, що смерть ОСОБА_4 , згідно лікарського свідоцтва про смерть № 666 від 16 грудня 2016 року, настала внаслідок - навмисного самоушкодження, шляхом повішення, не свідчить про те, що ОСОБА_4 , на момент складання заповіту, був психічно хворою людиною враховуючи проміжок часу між подіями більш ніж 18 років.

Посилання апелянтів в апеляційній скарзі на те, що в суді першої інстанції поясненнями свідків було установлено, що ОСОБА_4 постійно пиячив, мав явний нахил до неадекватної, агресивної поведінки, двічі притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у місцях позбавлення волі, весь час безпідставно погрожував сусідам, страждав на психічні розлади, перебував у тимчасових хворобливих станах розладу психічної діяльності та закінчив своє життя повішенням, не свідчать про те, що ОСОБА_4 , на момент складання заповіту, не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними.

Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: