Номер провадження: 22-ц/813/1377/24
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Любчика Олега Миколайовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

В обґрунтування позову зазначила, що 14.10.2016 року приблизно о 20 год. 35 хв., рухаючись по Адміральському проспекту з боку вул. Краснова в напрямку вул. Новаторів у м. Одесі автомобіль марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , на нерегульованому пішохідному переході, перед перехрестям Адміральський проспект Геранієва, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого їй було спричинено тяжкі тілесні ушкодження та госпіталізовано до медичного закладу.

15 жовтня 2016 року за фактом настання вказаної події внесено відомості до ЄРДР за № 0004377 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Під час досудового розслідування по кримінальному провадженню було призначено та проведено судово-медичну експертизу, виявлено у позивача тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку тяжкого ступеню, перелому склепіння та основи черепу, переломів виличної дуги і виличного відростку справа, закритого перелому кісток тазу, закритого багатоуламкового перелому правої стегнової кістки, що відповідно до «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Окрім того, слідчим була призначена та проведена Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз судова психологічна експертиза, за висновком якої ситуація, що досліджується в кримінальному провадженні, є психотравмувальною для позивача, останній спричинена моральна шкода, орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань становить 5 000 доларів США в гривневому еквіваленті. Постановою слідчого від 17.04.2021 кримінальне провадження було закрито.

Посилаючись на вказані обставини та те, що шкода, завдана ушкодженням здоров`я особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню незалежно від вини особи, яка її завдала, просить стягнути зі ОСОБА_1 на її користь моральну шкоду у розмірі 5 000 доларів США в гривневому еквіваленті на день прийняття рішення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2023 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 800 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Любчик Олег Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 01.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Любчика Олега Миколайовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та призначено її до розгляду.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 не надходив.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 - 3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду усім вищевказаним вимогам відповідає.

Судом встановлено наступне:

- 14.10.2016 року приблизно о 20 год. 35 хв., на нерегульованому пішохідному переході, перед перехрестям Адміральський проспект Геранієва, автомобіль марки «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2

- 15 жовтня 2016 року за фактом цієї події внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004377 за ч. 2 ст. 286 КК України.

- відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1232, що проводилася з 31.05.2017 року до 30.06.2017 року, у ОСОБА_2 , 1953 року народження, виявлено такі тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у формі забою головного мозку тяжкого ступеню, перелом склепіння та основи черепу, переломи виличної дуги і виличного відростку справа, закритий перелом кісток тазу, закритий багатоуламкового перелом правої стегнової кістки. Дані ушкодження утворилися в результаті ударної дії тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузова легкового автомобіля та дорожнє покриття в умовах ДТП (наїзд автомобіля на пішохода). Враховуючи дані медичної документації слід вважати, що ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 14.10.2016 року. Дані ушкодження згідно з п. 2.1.3 «б», «в», «м» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

- постановою слідчого СВ Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області Коваленка Д.М. від 17.04.2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004377 від 14.10.2016 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

- у постанові слідчого від 17.04.2021 року зазначено, що згідно із висновком судової автотехнічної експертизи, в умовах даної події водій автомобіля «Skoda Rapid», д.н.з. НОМЕР_1 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода діями, які регламентовані Правилами дорожнього руху. Водій указаного автомобіля не мав технічної можливості виконати вимоги п. 18.1 Правилами дорожнього руху і зупинити автомобіль перед пішохідним переходом, оскільки на момент, коли ще існувала технічна можливість виконати зазначену вимогу ПДР, водій не мав об`єктивної інформації про можливу появу пішохода на пішохідному переході, так як пішохід в цей час рухався по тротуару і оглядовість пішохода з місця водія автомобіля в цей момент була обмежена придорожніми об`єктами (дерево і електроопора). Водій автомобіля «Skoda Rapid» не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода виконанням п. 12.3 ПДР. З технічної точки зору, дорожня обстановка, в якій водій не має технічної можливості запобігти ДТП діями, які регламентують ПДР, характеризується відносно водія як аварійна ситуація. Дія водія в аварійній ситуації ПДР не регламентується. Оцінка дій пішоходів не вимагає спеціальних знань і може бути виконана слідством самостійно з урахуванням вимог п. 4.14 "а", "б" ПДР. З технічної точки зору причиною виникнення ДТП в даному випадку є дії пішохода в частині його виходу на проїжджу частину в умовах, коли водій автомобіля «Skoda Rapid» не мав технічної можливості зупинити автомобіль до пішохідного переходу. В діях водія автомобіля «Skoda Rapid» невідповідностей вимогам ПДР, які могли б перебувати у причинному зв`язку з настанням ДТП, з технічної точки зору не вбачається. ОСОБА_2 отримала вищевказані тілесні ушкодження внаслідок власної вини.

Колегія суддів виходить з такого.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є заподіяння моральної шкоди іншій особі.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Пунктом 1 ч. 2 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Груба необережність має місце, коли особа не бажала настання несприятливих наслідків, але передбачала їх і ставилась до цього байдуже або самовпевнено розраховувала їх уникнути. Тобто це такий вчинок, нерозумність якого є очевидною.

Особа, яка діє під непрямим умислом, усвідомлює небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачає небезпечні наслідки і хоча й не бажає, але свідомо припускає настання настання наслідків свого діяння.

Суд першої інстанції виходячи з встановлених у справі обставин, вірно кваліфікував дії позивача ОСОБА_2 , пов`язані з порушенням п. 4.14 "а", "б" Правил дорожнього руху України щодо її раптового виходу на проїжджу частину в умовах, коли водій автомобіля «Skoda Rapid» не мав технічної можливості зупинити автомобіль до пішохідного переходу, саме як грубу необережність, тобто вчинку нерозумність якого є очевидною.

Доказів, які б дозволяли оцінити дії потерпілої особи, як непрямий умисел, відповідач не надав. Посилання відповідача на це, носять характер припущення, на якому не може грунтуватися доказування.

Приймаючи до уваги, що відповідальність особи, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки поширюється до межі непереборної сили і така особа відповідає й за випадкове завдання шкоди (без вини), а доказів про те, що шкода була завдана потерпілому внаслідок її умислу, відповідачем не надано, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди.

При цьому суд першої інстанції розцінивши порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху, як грубу необережність, яка сприяла завданню їй шкоди джерелом підвищеної небезпеки, обгрунтовано зменшив моральну шкоду з урахуванням обставин справи і ступеня вини потерпілого до розміру у 80 000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом позиції Верховного Суду у справі № 532/1374/18 від 10.04.2020 року не можуть бути взятими до уваги, оскільки у зазначеній справі, судами був встановлений непрямий умисел потерпілого у ДТП пішохода, який грубо порушив Правила дорожнього руху України перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що сприяло завданню йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Тобто обставини у справі, на яку посилається апелянт не релевантні з обставинами справи, яка переглядається.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги надані представником після подання апеляційної скарги і відкриття апеляційного провадження копії розписок про виплату відповідачем позивачці грошових коштів на лікування і придбання медикаментів, оскільки посилання на сам лише факт введення воєнного стану в Україні і періодичні ракетні обстріли міста Одеса без наведення фактів настання конкретних наслідків для будинку відповідача де зберігалися зазначені розписки і не можливості саме у зв`язку з такими наслідками своєчасно подати ці розписки до районного суду, не можуть бути розцінені, як виняткові випадки, в розумінні ч.3 ст. 367 ЦПК України, тобто з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.

Крім того, подаючи в суді першої інстанції письмові пояснення на позов, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Любчик О.М. взагалі не зазначав про існування письмових розписок і про сам факт виплати певних грошових коштів на лікування позивача після ДТП.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Любчика Олега Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова