Єдиний унікальний номер: 448/914/23
Провадження № 2/448/64/24
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и
13.02.2024 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кічака Ю.В.,
при секретарі судового засідання Рушеляк Г.С.,
з участю позивача ОСОБА_1 ,
його представника адвоката Борисенка В.В.
та відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,
І.Короткий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просить суд витребувати з володіння ОСОБА_2 на його (позивача) користь майно: транспортний засіб автомобіль марки «ГАЗ-52», самоскид, 1984 року випуску, д.н. НОМЕР_1 .
У позовній заяві позивач ОСОБА_1 покликається на те, що він має у своєму володінні автомобіль марки «ГАЗ-52», самоскид, 1984 року випуску, д.н. НОМЕР_1 . Приблизно на початку лютого 2023 року відповідач ОСОБА_2 вмовив його (позивача) здійснити з ним обмін його трактора марки «Т-40» на його (позивача) автомобіль марки «ГАЗ-52». Надалі між ним та відповідачем ОСОБА_2 відбувся обмін вказаними транспортними засобами без оформлення будь-яких документів. Він (позивач) забрав у відповідача ОСОБА_2 трактор, а відповідач ОСОБА_2 забрав зазначений вище автомобіль. Пригнавши трактор додому, він (позивач) розчарувався в його технічному стані, а тому відразу ж зателефонував відповідачу ОСОБА_2 та повідомив його про те, що обмін відміняється, оскільки відповідач обманув його щодо технічного стану трактора і що завтра він (позивач) їде за своїм автомобілем. Наступного дня 23.02.2023 року відповідач ОСОБА_2 зателефонував та повідомив йому (позивачу), що автомобіль марки «ГАЗ-52» потрапив в дорожньо-транспортну пригоду у м.Турка і що такий не їздить. З цього часу відповідач ОСОБА_2 не повертає йому (позивачу) даний автомобіль.
Вважає, що відповідач ОСОБА_2 умисно обманув його (позивача) щодо технічного стану трактора з метою незаконного заволодіння його транспортним засобом марки «ГАЗ-52», д.н. НОМЕР_2 , а ним (позивачем) вичерпані усі засоби, окрім судового порядку, для повернення автомобіля з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 .
Покликається на те, що спірний автомобіль є його (позивача) особистою власністю та вибув з його володіння поза його волею, а відтак, він має право на його витребування згідно приписів ст.387 ЦК України та ч.1 ст.388 ЦК України. Станом на даний час автомобіль відповідачем йому (позивачу) не повернуто.
З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким витребувати від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його (позивача ОСОБА_1 ) користь транспортний засіб - автомобіль марки «ГАЗ-52», самоскид, 1984 року випуску, д.н. НОМЕР_1 . Крім того, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його (позивача) користь судові витрати по справі.
ІІ. Короткий зміст інших заяв по суті справи.
Відповідач ОСОБА_2 не подав відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , ні будь-якої іншої заяви по суті справи, перелік яких визначено ст.174 ЦПК України. Статтею 174 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
ІІІ. Позиція учасників справи.
Сторона позивача, зокрема ОСОБА_1 та його представник адвокат Борисенко В.В. в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просять врахувати доводи та мотиви, викладені у поданій ними позовній заяві. Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Борисенко В.В. зазначив, що на даний час автомобіль марки «ГАЗ-52» належить саме ОСОБА_1 ; між сторонами по справі мала місце усна домовленість з приводу спірного автомобіля, однак будь-який письмовий договір між ними не укладено; будь-якого документального переоформлення даного транспортного засобу на іншу особу не відбулося; спірний автомобіль незаконно вибув з володіння ОСОБА_1 у володіння відповідача ОСОБА_2 . Сторона позивача вважає, що у відповідності до вимог ст.387 ЦК України, позивач ОСОБА_1 як власник майна має право витребувати спірний автомобіль з володіння відповідача ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив позовні вимоги ОСОБА_1 . Зазначив, що він (відповідач) не викрадав автомобіль у позивача ОСОБА_1 . У даному випадку вони з позивачем ОСОБА_1 добровільно обмінялися транспортними засобами «ключ на ключ». Він (відповідач) передав позивачу ОСОБА_1 трактор марки «Т-40», а позивач передав йому (відповідачу) автомобіль марки «ГАЗ-52». Він (відповідач) не мав жодних документів на трактор, попередньо придбав його по оголошенню в газеті в с.Волиця Яворівського району Львівської області. Пояснив, що позивач ОСОБА_1 разом зі свідком ОСОБА_3 прибули до нього (відповідача), де спільно оглянули належний йому (відповідачу) трактор, проїхались на ньому та ОСОБА_1 погодився на обмін транспортними засобами. Ствердив, що разом з автомобілем марки «ГАЗ-52», самоскид, 1984 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 передав йому (відповідачу) і свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу. Через тиждень позивач ОСОБА_1 приїхав до нього (відповідача) та хотів повернути спірний автомобіль. Пояснив позивачу, що вже передав (відчужив) даний автомобіль марки «ГАЗ-52» іншій особі без документального оформлення. Крім того, через деякий час до нього прибули працівники поліції, такі оглядали подвір`я в пошуках спірного автомобіля. Пояснював їм, що даний автомобіль вже продано іншій особі. З урахуванням зазначеного, просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні повідомив наступне: він (свідок) є трактористом з 1975 року та розуміється в тракторах, їх технічному стані, тощо. Позивач ОСОБА_1 попросив його (свідка) поїхати разом з ним в інше село, звідки необхідно було пригнати трактор. Спільно з позивачем ОСОБА_1 поїхав в с.Гусаків Яворівського району Львівської області, де біля костелу стояв трактор. Відповідач ОСОБА_2 завів трактор, він (свідок) проїхався даним трактором та упевнився, що такий був справний. Далі він (свідок) перегнав трактор в с.Буховичі до місця проживання позивача ОСОБА_1 . Зауважив, що з трактора «трохи підкапувало масло». Після доставляння трактора в с.Буховичі, позивач ОСОБА_1 не висловлював будь-яких претензій чи зауважень щодо стану трактора, навпаки казав, що все добре. Після того як відповідач ОСОБА_2 забрав у позивача ОСОБА_1 автомобіль марки «ГАЗ-52», то позивач мав розмову з ним (свідком), у якій стверджував, що помилився у тому обміні та шкодував про вчинене. Належний позивачу автомобіль марки «ГАЗ-52» був не новим, як і трактор, належний відповідачу. Однак, кожен транспортний засіб можна відремонтувати та привести такий у належний стан.
ІV. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 01.06.2023р. залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 14.06.2023р. відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження.
Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 10.07.2023р. закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
V. Обставини справи, встановлені судом.
Заслухавши пояснення учасників справи, пояснення свідка ОСОБА_3 , дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.
Судом встановлено, що 22.02.2023р. позивач ОСОБА_1 добровільно на підставі усної домовленості передав відповідачу ОСОБА_2 у користування належний йому транспортний засіб - автомобіль марки «ГАЗ-52», самоскид, 1984 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , ключі від даного автомобіля та свідоцтво про його державну реєстрацію.
Цього ж дня відповідач ОСОБА_2 на підставі усної домовленості добровільно передав позивачу ОСОБА_1 у користування транспортний засіб - трактор марки «Т-40».
06.03.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відділення поліції №1 Яворівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області із письмовою заявою, у якій покликався на факт заволодіння ОСОБА_2 без будь-яких на те правових підстав автомобілем марки «ГАЗ-52», д.н. НОМЕР_1 , та вчинення ОСОБА_2 шахрайських дій відносно нього ( ОСОБА_1 ).
Талоном-повідомленням єдиного обліку за №1015 від 06.03.2023 року, виданим помічником чергового старшим сержантом поліції відділення поліції №1 Яворівського районного відділу поліції ГУ НП у Львівській області Вентиком І.М., підтверджено факт реєстрації заяви ОСОБА_1 в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) відділення поліції №1 (м.Мостиська) Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області за №1015.
Повідомленням відділення поліції №1 Яворівського районного відділу поліції ГУ НП у Львівській області за №1015/65/05-23 від 08.03.2023 року позивача ОСОБА_1 повідомлено, що відомості, наведені ним у зверненні, не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань у зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення. Додатково зазначено, що вирішення спорів щодо цивільно-правових зобов`язань не належить до компетенції органів поліції. Матеріали направлені в архів ВП №1 Яворівського районного відділу поліції ГУ НП у Львівській області.
Станом на даний час автомобіль марки «ГАЗ-52», самоскид, 1984 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , позивачу ОСОБА_1 не повернуто.
Місце знаходження автомобіля марки «ГАЗ-52», самоскид, 1984 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , на час ухвалення даного судового рішення судом не встановлено. Відомості про останнього набувача даного автомобіля сторонами суду не надано.
VI. Застосовані норми права та судова практика.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Указане тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці.
Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.
За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.
У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.
Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.
Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.
Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.
Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.
Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.12.2023р. у справі №752/5281/20 (провадження №61-1371сво23). У даній постанові Верховний Суд виклав наступний висновок: виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
VІI. Висновки суду.
Судом встановлено, що 22.02.2023р. позивач ОСОБА_1 за власним бажанням та добровільно на підставі усної домовленості, без відповідного письмового оформлення договірних відносин, фактично передав відповідачу ОСОБА_2 у користування належний йому ( ОСОБА_1 ) транспортний засіб - автомобіль марки «ГАЗ-52», самоскид, 1984 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , разом з ключами від даного автомобіля та реєстраційним документом на цей транспортний засіб.
При цьому, позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 транспортний засіб - автомобіль марки «ГАЗ-52» фактично не безоплатно, а отримав взамін від відповідача у користування трактор марки «Т-40».
Такі дії позивача ОСОБА_1 суд розцінює як дії власника транспортного засобу, який із власної волі передав (вручив) рухому річ (автомобіль марки «ГАЗ-52») іншій особі відповідачу ОСОБА_2 , що мало наслідком позбавлення можливості впливу на даний автомобіль.
Відповідно, таку ситуацію суд кваліфікує як вибуття рухомої речі (автомобіля марки «ГАЗ-52») з володіння власника (позивача ОСОБА_1 ) саме за його волею.
Стороною позивача не доведено, що спірний автомобіль «вийшов з рук» позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 проти його ( ОСОБА_1 ) волі. Навпаки, у даному випадку позивач ОСОБА_1 як власник автомобіля за власним бажанням і волею передав своє майно відповідачу ОСОБА_2 , чим поніс ризик обрання контрагента, якому він вирішив довірити своє майно.
Встановивши, що спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1 з його волі, суд приходить до висновку про те, що ця обставина виключає можливість витребування майна шляхом віндикації, на підставі статті 388 ЦК України.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Результат аналізу вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги позивача, може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.
Таким чином, з урахуванням того, що у даному випадку відбулась добровільна передача позивачем ОСОБА_1 спірного автомобіля у користування відповідача ОСОБА_2 та спірне майно вибуло з власності позивача з його волі, то суд приходить до висновку про неможливість захисту прав та інтересів позивача у спосіб витребування майна із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України.
Вищевказане є підставою для відмови у даному цивільному позові. Зокрема, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним та неефективним, що має своїм наслідком відмову в задоволенні заявлених ним позовних вимог.
Підсумовуючи, суд вважає за доцільне зазначити, що хоча у даному випадку обраний стороною позивача спосіб захисту є невірним, однак позивач ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в інший спосіб, зокрема шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він добровільно передав транспортний засіб.
Підсумовуючи вищенаведене, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи відповідача, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, заявлених позивачем ОСОБА_1 .
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
VIII. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, в тому числі зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.02.2024р.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Ю.В. Кічак