ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1567/24 Справа № 192/2323/23 Суддя у 1-й інстанції - Щербина Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши без повідомлення учасників справи у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (суддя першої інстанції Щербина Н.О., повний текст ухвали складено 23 листопада 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

17 листопада 2023 року позивач ОСОБА_1 звернуся через свого представника ОСОБА_2 до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню визнано не поданою і повернуто позивачу.

Із вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції допустив надмірний формалізм, що призвело до порушення норм процесуального права.

ОСОБА_2 просив ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 536,80 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду щодо повернення заяви позивачеві.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки, в даній справі оскаржується ухвала про повернення позовної заяви, то її розгляд слід проводити без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п.4 ч.1ст.379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для подальшого розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Повертаючи позовну заяву позивачеві на підставі ч. 4 ст. 187 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана ОСОБА_2 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд», як фізичною особою, а не адвокатом.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на суд повинно бути забезпечено судовими процедурами, які мають бути справедливими.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява від імені позивача підписана його представником - Соколовим Д. І.

На підтвердження своїх повноважень, ОСОБА_2 надав копію Ордеру серії АЕ № 1240902 від 15 листопада 2023 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП № 3073 від 18 травня 2016 року.

Згідно ч. 7 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви, підписної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Частинами першою, другою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

За правилом частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

У відповідності до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно із частиною шостою статті 62 ЦПК України оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.

Відповідно до п. 5.5 Розділу 1. Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, яке затверджене Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, ідентифікаційні дані особи, зокрема для адвокатів - номер та дата видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Частиною 6 ст. 14 ЦПК України передбачено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.

Згідно наявної в матеріалах справи відповіді № 296879 про наявність зареєстрованого кабінету ЄСІТС вбачається, що ОСОБА_2 має зареєстрований кабінет у підсистемі з 06.08.2019 року.

При поданні позовної заяви через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_2 до позовної заяви було долучено ордер № 1240902 серія АЕ від 15.11.2023 року на надання правової допомоги ОСОБА_1 , свідоцтво про право на заняття ОСОБА_2 адвокатської діяльності та договір № 275 про надання правничої допомоги укладений між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Смарт Юрист» в особі керуючого Соколова Д.І.

Соколов Д.І. звертаючись із даною позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надав всі необхідні документи, які б підтверджували його повноваження як адвоката.

Суд першої інстанції повертаючи позову заяву з тих підстав, що електронний кабінет не зареєстровано у ОСОБА_2 саме як у адвоката а не у фізичної особи, дійшов до надмірного формалізму, оскільки свої повноваження Соколов Д.І. як адвокат підтвердив, а тому мав усі надані законом права представляти інтереси свого клієнта у суді.

Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише регламентованим, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Вирішуючи питання, чи подана заява особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписана особою, яка не має права її підписувати, суд зобов`язаний з`ясувати питання наявності в особи таких процесуальних повноважень. Відсутність інформації про зареєстрований електронний кабінет Соколова Д.І. саме як адвоката, не свідчить про відсутність у нього процесуальних повноважень на подання позовної заяви, проте є підставою для залишення заяви без руху, з метою підтвердження таких повноважень перед судом.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 703/281/18 (провадження № 61-44603св18), від 20 травня 2020 року у справі № 520/11358/15-ц (провадження № 61-1397св19).

Згідно частини 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Таким чином, визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачу з тих підстав, що представник позивача не має процесуальної дієздатності, дійшов передчасного висновку, оскільки ОСОБА_2 надані документи які підтверджували його повноваження, як представника.

Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції повернувши позовну заяву позивачеві в даній справі, не вирішив остаточно справу, чим порушив право на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції, не врахувавши пункт 25 рішення Європейського суду з прав людини «Кутіч проти Харватії», згідно якого право на доступ до суду включає не тільки право ініціювати судове провадження, але й право одержати вирішення справи судом. Відсутність вирішення судом справи становить порушення права на доступ до суду (пункт 31 рішення у справі «Ганчі проти Італії»).

На підставі викладеного, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх передчасними, та такими, що не відповідають дійсним обставинам та дослідженим матеріалам справи, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання про повернення позовної заяви на підставі частини 4 ст. 185 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Стосовно вимоги ОСОБА_2 про стягнення судового збору та правничої допомоги, слід вказати наступне.

Як роз`яснено у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, (353 ЦПК України) або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору та правничої допомоги за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2023 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська