ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/431/24 Справа № 185/8091/23 Суддя у 1-й інстанції - Головін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2023 року в цивільній справі номер 185/8091/23 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачка протягом тривалого часу працювала у структурних підрозділах відповідача. За час роботи позивачка отримала професійне захворювання, що підтверджується актом розслідування професійного захворювання від 09 квітня 1998 року.

13 травня 1998 року позивачці встановлено другу групу інвалідності з втратою професійної працездатності 80%.

У зв`язку з захворюванням позивачка зазнала зменшення обсягу трудової діяльності, була змушена пройти курси лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують її життєву активність і вимагають від неї додаткових зусиль для організації життя, вона змушена роками проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося і позначається на її душевному та фізичному стані.

Позивачка просила суд стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 134000,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 134000,00 гривень з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.08.2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди відмовити, а у разі якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про відсутність підстав для такого скасування зменшити розмір відшкодування моральної шкоди до 45000,00 грн.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду є незаконним необґрунтованим, ухваленим з порушенням чинного законодавства України, постановленим без врахуванням всіх фактичних обставин справи. Судом не вірно застосовано норми процесуального і матеріального права, не в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору та надана невірна оцінка доказам по справі.

Аргументи позивача зводяться до особистого тлумачення норм матеріального та процесуального права та хибної оцінки суті документів, наданих ним до позовної заяви в якості доказів, що оцінюється і тлумачиться ним на свій лад, вибірково, зі спотворенням їх змісту та відособлено від інших, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

У документах, які додані до позовної заяви відсутні будь-які діагнози або медичні висновки щодо фактично наявних у позивачки негативних змін у психологічному/психічному здоров`ї.

Твердження позивача у позовній заяві, що відповідач ПРАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» порушив ст. 153 Кзпп України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якою передбачено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, є некоректним, оскільки ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» забезпечило ОСОБА_1 спеціальним одягом, засобами індивідуального захисту, створило безпечні і нешкідливі умови праці у рамках існуючої технології видобутку вугілля, попередило робітника про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан здоров`я та пов`язані з цими умовами праці пільги та компенсації.

Судом першої інстанції не витребувані і не досліджені належним чином докази по справі, а саме позивачкою не надано докази виконання Індивідуальної програми реабілітації інваліда. Не досліджено довідку МСЕК за результатами первинного огляду позивачки

Належним та допустимим доказом, що може підтвердити зміни психологічного стану та наявність моральної шкоди у ОСОБА_1 є виключно, висновок судово-психологічного експерта.

Відповідач звертає увагу на зменшення відсотку втрати працездатності з 80% до 45%, що свідчить про покращення стану здоров`я позивачки.

Від позивачки ОСОБА_1 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 тривалий час працювала у відповідача в різних структурних підрозділах з повним робочим днем під землею, звільнена у зв`язку із невідповідністю виконуваній роботі через стан здоров`я за п. 2 ст. 40 КЗпП України 14.05.1998 року (а.с. 9-10зв).

13.05.1998 року позивачці первинно встановлено 80% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом другої групи строком до 01.05.1999 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА01, №057960 від 13.05.1998 року (а.с. 11).

18.04.2000 року позивачці повторно встановлено 80% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом другої групи строком до 01.05.2001 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА01, №199533 від 18.04.2000 року (а.с. 12).

24.05.2001 року позивачці повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.05.2002 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА01, №245708 від 24.05.2001 року (а.с. 13).

11.06.2003 року позивачці повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.05.2005 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА01, №339257 від 11.06.2003 року (а.с. 14).

10.05.2005 року позивачці повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.05.2006 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА-02, №06178 від 10.05.2005 року (а.с. 15).

15.05.2006 року позивачці повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.05.2007 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА-02, №015887 від 15.05.2006 року (а.с. 16).

15.05.2007 року позивачці повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.05.2008 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА-02, №018422 від 15.05.2007 року (а.с. 17).

24.06.2008 року позивачці повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.05.2009 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА-02, №026840 від 24.06.2008 року(а.с. 18).

04.06.2009 року позивачці повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.05.2011 року, що підтверджується довідками МСЕК серії ДНА-02, №031729 та серії МСЕ- ДНА-01, №670172 від 04.06.2009 року (а.с. 19).

13.05.2011 року позивачці повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 01.05.2013 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії 10 ААА, №004740 від 13.05.2011 року (а.с. 20).

10.06.2013 року позивачці повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 10.04.2015 року, що підтверджується довідками МСЕК серії АБ, №0006405 та серії АВ, №0045252 від 10.06.2013 року (а.с. 21).

20.04.2015 року позивачці повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи строком до 15.04.2017 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААА, №005610 від 20.04.2015 року(а.с.22).

03.05.2017 року позивачці повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи безстроково, що підтверджується довідками МСЕК серії 12 ААА, №639944, №046580 від 03.05.2017 року (а.с. 23).

Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 09.04.1998 року професійне захворювання виникло за таких обставин: в результаті виконання важких фізичних робіт в Павлоградському ШБУ та на шахті «Ювілейна». Причиною виникнення професійного захворювання є важка фізична праця (а.с. 24-25зв.).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним, відповідає обставинам справи та нормам закону.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Згода позивача на працю в тяжких умовах праці, не знімає обов`язку та відповідальності з відповідача за забезпечення належних умов праці.

Статтею 160 КЗпП України передбачено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Стаття 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

У відповідності до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Нормою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Судом встановлено, що позивачка тривалий час працювала у відповідача в різних структурних підрозділах з повним робочим днем під землею.

13.05.1998 року відповідно до довідки МСЕК серії ДНА01, №057960 від 13.05.1998 року позивачці первинно встановлено 80% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності строком до 01.05.1999 року.

18.04.2000 року позивачці повторно встановлено 80% втрати професійної працездатності та 2 групу інвалідності строком до 01.05.2001 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА01, №199533 від 18.04.2000 року.

У період з 24.05.2001 року по 24.06.2008 року відповідно до довідок МСЕК позивачці повторно встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності.

У період з 04.06.2009 року по 03.05.2017 року відповідно до довідок МСЕК позивачці повторно встановлено 45% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, з 03.05.2017 року безстроково.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність належними та допустимими доказами факту спричинення працівникові ушкодження його здоров`я, що виражається у стійкій втраті нею працездатності, встановленні групи інвалідності, з яким погоджується апеляційний суд.

Щодо доводу апеляційної скарги про покращення стану здоров`я позивачки, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що з 13.05.1998 року до 01.05.2001 року позивачці було встановлено 80% втрати працездатності та 2 групу інвалідності, що свідчить про те, що позивачка тривалий час перебувала у хворобливому тяжкому стані, що безумовно негативно вплинуло на її моральний стан. Апеляційний суд також приймає до уваги, що на теперішній час вона також страждає від професійного захворювання и стан її здоров`я значно не покращився.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» залишити без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: