Справа № 541/1265/23
Номер провадження 2/541/35/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 лютого 2024 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі головуючого судді Шатілової Л.Г., з участю секретаря судового засідання Гуриної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миргород в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо- транспортної пригоди.

В С Т А Н О В И В :

Адвокат Акрітов П.К. звернувся до суду від імені ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.02.2023 року, о 09 годині 00 хвилин, в м.Миргород по вул. Гоголя, 154 ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Форд-Фьюжен д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної відстані та здійснив зіткнення з автомобілем ОСОБА_1 - «DODGE DART» д.н.з. НОМЕР_2 , який стояв на стоянці, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. ОСОБА_1 є власником автомобіля «DODGE DART» д.н.з. НОМЕР_2 , 2014 року випуску, сірого кольору. Згідно постанови Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 березня 2023 року ОСОБА_2 було визнано винним у вказаному ДТП. Вказана постанова набрала законної сили 21.03.2023 року. Внаслідок ДТП ОСОБА_1 було завдано матеріальну і моральну шкоду, яку просив стягнути з ОСОБА_2 , а також судові витрати.

Ухвалою від 19.04.2023 року по справі відкрито провадження і постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

10.05.2023 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Колісниченка А.С. надійшов відзив на позовну заяву , в якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити та вирішити питання про розподіл судових витрат. Зазначив, що ОСОБА_2 застрахував свою майнову відповідальність, строк дії якої сплинув 04.05.2023 року, тому вважав, що останній не є належним відповідачем по справі. Також вказав, що розмір матеріальної шкоди, яка є орієнтовною і завищеною, не відповідає реальній вартості. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди вважав їх направленими на безпідставне збагачення, оскільки жодними доказами не підтверджується. (а.с.32-36).

19.06.2023 ухвалою суду по справі призначено авто-товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено (а.с.82).

17.10.2023 року на адресу суду надійшов висновок експерта №3076 від 29.09.2023 року за результатами проведення експертизи разом з матеріалами справи.

17.10.2023 ухвалою суду провадження у справі було поновлено (а.с.114). 26.10.2023 від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду 37471,88 грн., моральну шкоду 10000 грн., понесені судові витрати в розмірі 21794,56 грн. (а.с. 120-128).

24.01.2024 на адресу суду надійшла заява від адвоката Колісниченка А.С. в якій останній повідомив, що більше не здійснює представництво ОСОБА_2 (а.с.158-159).

В судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву з проханням справу розглядати за його відсутності, позов повністю підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Судова повістка йому була направлена за місцем його реєстрації, але повернулась без вручення через відсутність адресата за вказаною адресою.

Відповідно до ст.128 ЦПК України судова повістка направляється фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Отже, відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 06.02.2023 року о 09 годині 00 хвилин в м.Миргород по вул. Гоголя, 154 ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Форд-Фьюжен д.н.з. НОМЕР_1 не вибрав безпечної відстані та здійснив зіткнення з автомобілем ОСОБА_1 - «DODGE DART» д.н.з. НОМЕР_2 , який стояв на стоянці, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Внаслідок ДТП обидва транспортні засоби зазнали пошкоджень. Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 14 березня 2023 року ОСОБА_2 було визнано винним у вказаному ДТП, тобто у вчиненні адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП. Вказана постанова набрала законної сили 21.03.2023 року (а.с. 14).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно висновку експерта №3076 за результатами проведеної судової транспортно- товарознавчої експертизи вартість відновлювального ремонту автомобіля «DODGE DART» д.н.з. НОМЕР_2 сірого кольору, зареєстрованого на ОСОБА_1 після дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 06.02.2023 року, склала Сср=37471.88 грн. (а.с.96-99).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, особою, яка відповідає за відшкодування матеріальної шкоди позивачу є відповідач.

Разом з тим, як установлено судом, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Форд-Фьюжн д.н.з. НОМЕР_1 , станом на момент вчинення дорожньо- транспортної пригоди 14.03.2023, була застрахована в ПАТ «НАСК» «ОРАНТА» поліс дійсний до 04.05.2023 (а.с.38).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон)).

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Відповідно до ст. 22.1. Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 29 Закону в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказів того, що розмір матеріальної шкоди перевищує ліміт відповідальності, визначеного у договорі про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також доказів того, що позивач звертався до ПАТ «НАСК» «ОРАНТА» з заявою про виплату страхового відшкодування та йому страховиком було відмовило у виплаті страхового відшкодування за страховою подією, яка мала місце 06.02.2023 позивачем суду не надано.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, визначеній у ст. 3 Закону.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Відповідно до ст.36 ЗУ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд, як найвищий суд у системі судоустрою України забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом ( ч. 2 п.6).

Стаття 416 ЦПК України встановлює, що у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати (ч.2).

04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові по даним правовідносинам зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно- правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

В подальшому, Велика Палата підтвердила свою сформовану позицію, і у Постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) знову вказала, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

В ухвалі Великої Палати від 20 лютого 2020р. у справі 753/15214/16-ц (провадження № 14- 25цс-20) така вищевказана позиція Великої Палати залишилась незмінною, і було зазначено, що «…Великою Палатою Верховного Суду вже сформульовані висновки щодо відшкодування страховиком шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і відступати від них не вбачається підстав»;

За ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З врахуванням викладених вище позицій Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення матеріальної шкоди мають бути пред`явлені до страховика відповідача - ПАТ «НАСК» «ОРАНТА», а у відповідача виникає обов`язок відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), вразі наявності такої різниці.

Разом з тим судом було встановлено, що позивач до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування не звертався, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині пред`явлені до неналежного відповідача, а тому задоволенню не підлягають.

За вказаних вище обставин, суд вважає, що позивач не втратив можливість на звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та вразі відмови у здійсненні страхової виплати або невиконання страховиком обов`язків щодо виплати страхового відшкодування на оскарження дій страховика у порядку визначеному законом.

Суд також бере до уваги те, що іншої норми, яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а також франшизу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення із відповідача матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п. 3 роз`яснень Верховного Суду України, сформульованих у постанові пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - «Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків».

Позивач стверджує, що внаслідок ДТП було не лише пошкоджено його транспортний засіб, а й спричинено йому моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав внаслідок пошкодження майна, а саме, пошкодження автомобіля трапилося через 3 місяці з дня його купівлі, він не мав можливості їм користуватися, змушений був змінити спосіб життя та докладати максимум зусиль для поновлення свого порушеного права в результаті неправомірних дій відповідача.

Таким чином, беручи до уваги встановлену судом винуватість ОСОБА_2 у вчиненні ДТП за участю автомобіля потерпілого ОСОБА_1 , враховуючи наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною внаслідок ДТП і протиправним діянням ОСОБА_2 , що спричинили ДТП, в результаті якого транспортний засіб «DODGE DART» д.н.з. НОМЕР_2 власником якого є ОСОБА_1 , зазнав значних технічних ушкоджень, у зв`язку із чим він не мав можливості користуватися ним протягом тривалого проміжку часу, в результаті чого останньому було завдано моральних, психічних та душевних переживань, що негативно вплинуло на його звичайний уклад життя, та спричинило виникнення моральної (немайнової) шкоди, суд вважає, що реальною, розумною і справедливою, на погляд суду, буде сума моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 5000 гривень.

Щодо позовних вимог про стягнення судових витрат на правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн., суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Як вбачається із матеріалів справи 01.04.2023 року між позивачем та адвокатом Акрітовим П.К. укладено договір про надання правової допомоги №143 (а.с.129-136).

У позовній заяві позивач в особі представника просить стягнути з відповідача суму витрат на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 12 000 грн 00 коп.

Представником відповідача було заявлено клопотання про відмову в задовленні або зменшенні розміру відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому, за приписами ч. 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19 постановлено висновок: що за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, суду було надано: договір №143 про надання правової допомоги від 01.04.2023 р., розрахунок (детальний опис робіт) вартості правничої допомоги (послуг) наданих позивачу ОСОБА_1 на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги № 143 від 01.04.2023 датований 24.10.2023, квитанція № 143 від 01.04.2023 про сплату 12000,00 грн. (а.с.129-140).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, фінансовий стан обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.10.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за майновими вимогами, частково задоволення судом позовних вимог, клопотання сторони відповідача про зменшення витрат, складання заяв по суті, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 7 000 грн 00 коп., що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг, а відтак позовні вимоги в частині стягнення правничої допомоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1073,60 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складає 536,80 грн.

Керуючись ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 23, 82, 1166, 1167, 1187 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76, 82, 133, 137 141, 263-265, 416 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо- транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду спричинену внаслідок ДТП від 06.02.2023 року у розмір 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок сплаченого судового збору та 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок витрат на оплату правничої допомоги.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Акіртов Павло Костянтинович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №2157 від 18 квітня 2018 року видане Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення №8 від 18 квітня 2018 року, адреса АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_3 .

Представник відповідача: адвокат Колісніченко Артур Сергійович, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №002790 від 20 травня 2021 року видане Радою адвокатів Запорізької області на підставі рішення №09 від 20 травня 2021 року, адреса 61161 АДРЕСА_4 .

Суддя: Л. Г. Шатілова