Справа №751/4807/23
Провадження №2/751/241/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Яременко І. В.

секретаря Шевченко А.О.,

за участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Могілевець О.С., відповідача ОСОБА_2 , третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

14.06.2023 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги мотивує тим, що на підставі рішення виконкому районної Ради народних депутатів міста Чернігова від 01.11.1988 за № 359 на її ім`я був виданий ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_2 . В якості членів її сім`ї в ордері були зазначені її діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Згодом дана квартира була приватизована і відповідно до свідоцтва про право власності від 13.04.2010, її власниками по 1/3 частці у праві власності стали: вона, ОСОБА_1 , її донька ОСОБА_3 та її онук ОСОБА_4 . У зазначеному житловому приміщенні, крім неї, зареєстрований її син, ОСОБА_2 та онук ОСОБА_4 . Відповідач з січня 1996 року не мешкає за зареєстрованим місцем проживання, не сплачує нараховані на нього комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, а проживає разом зі своєю сім`єю за іншою адресою. Зазначає, що вона отримує пенсію, соціальної допомоги та субсидії не отримує та перебуває у скрутному матеріальному становищі. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації. Дана ситуація порушує її права власника та заважає вільно і безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому, відповідно до ст. 405 ЦК України відповідач має бути визнаний таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням у судовому порядку.

Ухвалою судді від 27.06.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Також позивач зауважила, що у власності відповідача є інше житло, де він може проживати.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Показав, що з 15 років у спірній квартирі дійсно не проживав, також, коли одружився проживав разом з сім`єю окремо. Після розлучення проживає у спірній квартирі у кімнаті своєї сестри ОСОБА_6 , яка також є співвласником вказаної квартири, там знаходяться його речі. За комунальні послуги поки не сплачує, але на користь матері ОСОБА_1 позивача у справі сплачує аліменти.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі, пояснивши, що позивачка є її матір`ю, відповідач ОСОБА_2 брат, який зареєстрований у спірній квартирі та проживає там з 2015 року, про що за її ініціативою КП «ЖЕК-13» складений акт. Вона є співвласником спірної квартири і відповідач проживає у кімнаті, якою користується вона, там знаходяться його речі, вона особисто проживає за іншою адресою.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні показав, що позивач це його бабуся, ОСОБА_3 це його тітка-опікун. ОСОБА_7 дядько. Останній зареєстрований у спірній квартирі та проживає у ній, він працює, уходить рано, приходить дуже пізно. Речі ОСОБА_8 знаходяться в кімнаті ОСОБА_3 , де він проживає.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Новозаводської районної Ради народних депутатів міста Чернігова від 01.11.1988 № 359, ОСОБА_1 , сім`я якої складається з: ОСОБА_2 син, ОСОБА_5 дочка, ОСОБА_3 дочка, видано ордер № 875 на право зайняття 3 кімн. за № 40, загальною площею 37,26 кв.м у кв. АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 333897245 від 29.05.2023, власниками кв. АДРЕСА_2 є: ОСОБА_4 (1/3 частина), ОСОБА_3 (1/3 частина) та ОСОБА_1 (1/3 частина) (а.с. 12).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 352473672 від 31.10.2023, відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 48,5 кв.м, житловою площею 14,4 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.58).

Відповідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої Управлінням адміністративних послуг ЧМР 05.05.2023 № 1969, до складу зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 станом на 04.05.2023 входять: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 (а.с. 16).

З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 08.05.2023, складеного КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради, та долученого ОСОБА_1 до позовної заяви, слідує, що зі слів заявника ОСОБА_1 , а також свідків ОСОБА_9 (квартира АДРЕСА_4 ) та ОСОБА_10 (квартира АДРЕСА_5 ), ОСОБА_2 за місце реєстрації, за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з січня 1996 року (а.с. 17).

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні показала, що позивач ОСОБА_1 її сусідка з квартири АДРЕСА_6 , з якою проживає на одній сходовій площадці та має дружні стосунки, відповідач це син позивачки. Також вказала, що весною чи влітку 2023 року підписувала акт про не проживання відповідача у спірній квартирі. Вказаний акт підписувала у себе вдома, з ЖЕКу прийшла представник ОСОБА_11 з готовим актом, у якому все було викладено, вона прочитала акт та підписала. Все, що було в акті, на її думку, відповідало дійсності. Також при складанні акту була присутня позивачка. Крім того, пояснила, що була у квартирі позивача, там дійсно є кімната позивачки, кімната, де проживає її онук, а також кімната, яка зачинена на ключ. У тій кімнаті, яка зачинена, не була, чиї там знаходяться речі не знає. Вказала, що у денний час сина позивачки вона у спірній квартирі не бачила, у нічний час до сусідів не ходить.

З акту про проживання особи за місцем реєстрації від 07.08.2023, складеного КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради, наданого відповідачем, слідує, що зі слів заявника ОСОБА_3 (з-ї особи у справі), а також свідків ОСОБА_12 (квартира АДРЕСА_7 ) та ОСОБА_13 (квартира АДРЕСА_8 ), ОСОБА_2 за місцем реєстрації, за адресою: АДРЕСА_1 проживає з квітня 2015 року (а.с. 49).

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показала, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_9 , сторони її сусіди. Відповідача ОСОБА_2 вона систематично бачить за вказаною адресою, як він палить на балконі, або як ОСОБА_8 приходить додому приблизно о 8-й годині вечора. Тому погодилась підписати акт про проживання останнього за спірною адресою. Також пояснила, що після складання акту позивачка приходила та з`ясовувала стосунки з приводу складання акту.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показав, що позивачка є його знайомою. Більше трьох років тому він був у спірній квартирі, де проживає позивачка, хто там ще проживає йому невідомо, на той час одна кімната була зачинена, що це за кімната йому невідомо. Періодично бачиться з позивачкою, остання скаржилась, що її син ОСОБА_8 прописаний у спірній квартирі, але не живе, вона сама не взмозі платити за комунальні послуги. Колись позивач казала, що син одружився і живе окремо.

Спірні правовідносини виникли з приводу визнання відповідача, який є колишнім членом сім`ї позивача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у якому має зареєстроване місце проживання.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач був вселений до квартири як член сім`ї співласника квартири (син позивача), і тим самим набув у встановленому законом порядку місце проживання та право користування (ст.156 ЖК України).

При його вселенні до квартири угоди про порядок користування цим приміщенням укладено не було, а отже в силу ст.156 ЖК України у нього, як члена сім`ї власника жилого приміщення виникло право користування цим житлом нарівні з ним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як убачається з положень ст. ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з роз`ясненнями п. 11 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України, відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття.

Підтвердженням вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Проте, доказів того, що відповідач вибув з зареєстрованого місця проживання саме у зв`язку із добровільною зміною свого постійного місця проживання суду позивачем не надано. З наданих позивачем доказів та показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , запрошених позивачем, на переконання суду, неможливо зробити категоричний висновок про не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі з січня 1996 року до часу розгляду справи судом. Більш того, обставини проживання відповідача у спірному житлі на час розгляду справи судом підтверджені у судовому засіданні іншими співвласниками спірної квартири та свідком ОСОБА_14 .

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано належних та достатніх доказів на підтвердження обставин не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлений ст. 405 ЦК України строк саме без поважних причин, а також доказів того, що він втратив інтерес до житла чи щодо його проживання за іншою адресою.

Сам по собі факт несплати комунальних платежів за квартиру, на який посилається позивач, не має наслідком позбавлення права особи на користування цим житлом.

Суд критично ставиться до наданого позивачем акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 08.05.2023, оскільки в акті відсутні дані, на підставі яких відомостей особами, які його підписали, констатований факт не проживання відповідача в квартирі саме з 1996 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, позивач не аргументував належним чином ані мету, яку вона переслідувала, ані співмірність втручання у право відповідача на житло відповідній меті.

Враховуючи, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог, оскільки позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання, наявність яких позивачем за обставин даної справи не доведено.

Керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 383, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_10 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_10 ), треті особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_11 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_10 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини рішення, протягом того ж строку з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 22.01.2024

Головуючий - суддя І. В. Яременко