Справа № 450/4561/23 Провадження № 2/450/273/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/ЗАОЧНЕ/

"15" лютого 2024 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Качмар М.З.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою представника позивача адвоката Сагайдака Володимира Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою,-

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь заборгованість згідно розписки в розмірі 320000,00 грн. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3918,90 грн., а всього 323918,90 (триста двадцять три тисячі дев`ятсот вісімнадцять) грн. та понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3239,19 грн. Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

11.12.2022 року позивач позичив відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 320000,00 грн., які останній мав повернути до 11.03.2023. Підтвердженням укладення договору позики на вказану суму є розписка від 11.12.2022 року, яка написана власноручно та підписана особисто відповідачем ОСОБА_3 . Однак у визначений строк відповідач позичених коштів не повернув, на телефонний контакт не виходить, пасивно порушує свій обов`язок згідно написаної розписки. 10.07.2023 позивачем відправлено відповідачу претензію про повернення отриманих грошових коштів, однак відповідач пасивно відреагував на отриману претензію, коштів не повернув. Зазначає, що з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача сума неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 320000,00 грн. Зазначає, що з відповідача підлягають також стягненню 3% річних від простроченої суми 3918,90 грн. та понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3239,19 грн.

Позивач в судове засідання з`явився, заявлені позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити з підстав викладених в позовній заяві.

Позиція відповідача: відповідач в судове засідання не прибув жодного разу. Відповідач повідомлявся про судовий розгляд шляхом направлення поштової кореспонденції, яку згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ним не було отримано.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин.

Проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд вважає, що існує достатньо підстав, визначених ст. 280 ЦПК України для проведення судового розгляду справи за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно до ст. 282 ЦПК України.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. 19.09.2023 року відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру; 19.09.2023 року запит щодо доступу до персональних даних; 23.10.2023 відповідь на запит; 23.10.2023 року ухвала про відкриття провадження;13.12.2023 року заява представника позивача про відкладення; 11.01.2024 заява представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; 16.01.2024 року ухвала про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; 24.01.2024 клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи письмових доказів; 06.02.2024 заява представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду;

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 11.12.2022 року позивач ОСОБА_1 (позикодавець) надав в позику, а відповідач ОСОБА_3 (позичальник) прийняв грошові кошти в сумі 320000,00 грн. Зазначену суму коштів позичальник зобов`язався повернути позикодавцю до 11.03.2023 року.

Вказане підтверджується оригіналом розписки відповідача (позичальника) ОСОБА_3 від 11.12.2022 року, яка міститься в матеріалах справи.

Зі змісту розписки вбачається, що позикодавець виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику у власність грошові кошти в розмірі 320000,00 грн.

Однак, взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач ОСОБА_3 у встановлений строк не виконав, позику в строк до 11.03.2023 року позивачу не повернув. Отримані в позику кошти не повернуті відповідачем і на час розгляду справи в суді.

Згідно претензії від 10.07.2023 вбачається, що позивач відправив відповідачу претензію про повернення отриманих грошових коштів, однак відповідач пасивно відреагував на отриману претензію, коштів не повернув.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Боргова розписка є формою договору позики, яка підтверджує факт передачі грошових коштів та встановлює умови їх повернення. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року по справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц .

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відтак, наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу відповідача ОСОБА_3 .

Такий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 вересня 2018 року по справі № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання ч.1 ст.625 ЦК України.

Відповідно до вимог частини 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, частиною 2 якої визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Починаючи з 12.03.2023 до 07.08.2023 кількість днів невиконаного зобов`язання становить всього 149 днів, таким чином, розрахунок 3% річних від суми боргу складає 3918,90.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частинами 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.

Будь-яких доказів, які б спростували надання відповідачем ОСОБА_3 позивачу боргової розписки, факт отримання ним грошових коштів, відповідач суду не надав, як і не надав доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним договором позики від 11.12.2022 року, не довів відсутність заборгованості.

Узагальнюючи викладене, зокрема беручи до уваги те, що відповідач не виконав умов договору позики, суд приходить до висновку, що даний позов підставний і підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача розмір сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 259, 263 - 268, 280-289, 354 - 356 ЦПК України, ст. ст.202, 203, 509, 526, 530, 545, 610, 611, 626, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 323918,90 грн., з яких 320000,00 грн. заборгованість згідно розписки; 3918,90 грн. заборгованість по 3% річних та понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3239,19 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення, а учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30-денного строку з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 21.02.2024.

СуддяД. А. Кукса