Справа № 599/13/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року Зборівський районний суд Тернопільської області в складі:

судді Снігурського В. В.,

при секретарі Куриляк О.Г.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника Служби у справах дітей Зборівської міської ради Горби Л. Р.,

розглянувши у місті Зборові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа служба у справах дітей Зборівської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 з вимогами про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Зборівського районного суду від 20 березня 2015 року. У шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повнолітній син ОСОБА_5 . Син ОСОБА_6 проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Він сам виховує та утримує сина. Відповідачка проживає окремо від сина, не зустрічається з ним, не брала та не бере участі у його вихованні, не цікавиться життям дитини, не забезпечує матеріально.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, відзиву не надала, надала заяву, згідно якої не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав, просить розглянути справу без її участі.

Представник третьої особи Служби в справах дітей Зборівської міської ради надала суду інформацію по суті справи, вважає, що відсутні законні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою ОСОБА_3 , який розірвано згідно рішення Зборівського районного суду від 20 березня 2015 року у справі № 599/413/15-ц.

В шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та повнолітній син ОСОБА_5 .

Рішенням Зборівського районного суду від 27 квітня 2015 року у справі № 599/493/15-ц вирішено визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

В даний час неповнолітня дитина проживає за вказаною адресою з батьком позивачем у справі у приватному будинку, який належить на праві власності відповідачці.

Згідно інформації Служби у справах дітей Зборівської міської ради від 24 січня 2024 року №22 позивач та відповідач не з`явилися на засідання комісії Служби у справах дітей, таким чином бесіди з матір`ю не проведено, не з`ясовано її ставлення до неповнолітнього сина.

Однак, відповідно до наданих Службі у справах дітей документів, відповідач жодного разу не притягувалась до адміністративної відповідальності, сім`я не потрапляла в поле зору соціальних служб та не перебувала на обліку Служби у справах дітей, як така, що опинилась в складних життєвих обставинах. ОСОБА_3 не притягувалась до відповідальності за ухиляння від виконання батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітнього ОСОБА_4 , до Служби у справах дітей Зборівської міської ради не поступало жодного подання з органів поліції щодо виявлення фактів невиконання, встановлених законом, батьківських обов`язків ОСОБА_3 та обставин, які б характеризували її особливості, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її життю та психічному розвитку, у зв`язку з чим Служба у справах дітей не вбачає підстав для позбавлення матері батьківських прав.

У зв`язку із відсутністю батьків на засіданні комісії не вияснено їх поведінку, їх взаємовідносини з дитиною та ставлення кожного з них до своїх батьківських обов`язків. Відповідно, і не можливо надати чіткого висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав:

згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.4 ст.155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19.

Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Як уже було зазначено, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки щодо сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та не доведено наявності в її діях вини, не надано достатніх доказів, щодо наявності інших обставин, передбачених ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України, а саме, що відповідач жорстоко поводиться з дитиною, є хронічним алкоголіком, вдається до експлуатації дитини, засуджена за вчинення умисного злочину щодо дитини.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачкою не відповідає закону і позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_6 не забезпечуватиме інтересів дитини.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Враховуючи встановлені судом обставини по справі та вищезазначені вимоги закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина не відповідає меті такого заходу - захисту якнайкращих інтересів дитини.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 141, 155, 164 166 Сімейного кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі подання апеляційної скарги, якщо рішення не скасовано, після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга може бути подана до Тернопільського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 лютого 2024 року.

Суддя Зборівського

районного суду В. В. Снігурський