Справа №601/2035/23
Провадження № 2/601/38/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2024 року м. Кременець

Кременецький районний суд Тернопільської області у складі

головуючого Мочальської В.М.,

за участю секретаря Домінської І.В.,

представника позивача адвоката Сергійчука Ю.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Медвідь І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,-

УСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

У серпні 2023 року позивач, інтереси якого представляє адвокат Сергійчук Ю.В., звернувся в суд з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 автомобіля «FORD FOCUS», № кузова НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20.05.2022 був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідачу ОСОБА_3 до 20.06.2022 грошові кошти в сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень.

Відповідач ОСОБА_3 прийняв кошти, але в передбачений договором строк не повернув борг.

У зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_3 умов договору позивач звернувся до Сторожинецького районного суду Чернівецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики від 20.05.2022.

27.01.2023 Сторожинецький районний суд Чернівецької області ухвалив рішення про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 68 973 грн. 45 коп. боргу та 992 грн. 40 коп. судового збору.

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили і з 10.04.2023 відкрито виконавче провадження.

Станом на дату підписання договору позики та на дату настання обов`язку по сплаті позиченої суми у ОСОБА_3 у власності перебував автомобіль «FORD FOCUS», № кузова НОМЕР_1 . Однак згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, зазначений автомобіль перереєстрований 21.06.2022 у ТСЦ 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 та доручення продавця серії НСА № 493575 від 17.06.2022, виданого приватним нотаріусом Паленчук Л.М., довірена особа ОСОБА_5 .

Однак, після реалізації автомобіля ОСОБА_3 не оплатив позивачу борг та на даний час продовжує ухилятися від виконання рішення суду.

У зв`язку з цим позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 21.06.2022, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , має ознаки фраудаторного, а саме є таким, що укладений з метою ухилення від виконання договору позики та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

13.10.2023 від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Медвідь І.М. надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить поновити строк для подання відзиву на позовну заяву, не погоджується з позовними вимогами, вважає позов безпідставним та просить відмовити в його задоволенні, при цьому зазначає, що на час підписання оспорюваного договору відповідачі вчинили даний договір з метою набуття права власності на транспортний засіб покупцем ОСОБА_4 , транспортний засіб було передано покупцеві, договір був оплатним, на момент укладення договору рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики з відповідача ОСОБА_3 не існувало, на момент укладення договору не було накладено арешт на майно ОСОБА_3 , після оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу відповідачем ОСОБА_3 було повернуто частину боргу та оспорюваний договір було укладено між незнайомими особами, ОСОБА_4 не могло бути відомо про боргові зобов`язання ОСОБА_3 чи наявність іншого майна. Вищевказана оспорювана угода укладалась у відповідності до чинного законодавства і вона не може бути визнана недійсною у зв`язку з тим, що не є фраудаторним правочином.

14.11. 2023 від представника позивача адвоката Сергійчука Ю.В. надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача просить поновити строк для подання відповіді на відзив, не погоджується з доводами відповідача, просить позов задовольнити.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 23 серпня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в загальному провадженні.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2023 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Сергійчука Ю.В. про проведення судових засідань з його участю в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного цифрового підпису.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 жовтня 2023 року продовжено строк розгляду справи на 30 днів.

22.11.2023 від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Медвідь І.М. надійшла заява про допит свідка ОСОБА_6

22.11.2023 протокольною ухвалою за клопотанням представника позивача залишено без розгляду його клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду на 14 годину 14 грудня 2023 року .

14 грудня 2023 року у справі оголошено перерву до 14 год. 30 хв. 11.01.2024.

ІІІ. Позиції сторін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат Медвідь І.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні з підстав, зазначених ними у відзиві на позов.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, відзив на позов не подав.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

20 травня 2022 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого за даним договором Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) грн., а Позичальник зобов`язується повернути кошти до 20 червня 2022 року.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 умов договору позики ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 січня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20.05.2022 в сумі 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень та судові витрати в розмірі 992.40 гривень.

Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2023 року виправлено описку у рішенні Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023. В описовій та резолютивній частинах рішення суду суму заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 , зазначено як «68973.45 грн. 45 коп.» замість «120 000 грн.».

Із відомостей Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів вбачається, що остання реєстрація автомобіля марки «FORD FOCUS», 2015 року випуску, об`ємом двигуна 1999, державна реєстрація за ОСОБА_3 НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_1 була проведена 21.06.2022, місце проведення останньої реєстрації (ТСЦ) ТСЦ 6141.

Згідно з відомостями станом на 14.06.2023, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, автомобіль «FORD FOCUS», номер кузова НОМЕР_1 , перереєстрований 21.06.2022 у ТСЦ 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 та доручення продавця серії НСА № 493575 від 17.06.2022, виданого приватним нотаріусом Паленчук Л.М.; довірена особа ОСОБА_5 .

Згідно договору купівлі-продажу 6141/2022/3230004 транспортного засобу 21.06.2022 ОСОБА_3 в особі ОСОБА_5 , яка діє на підставі доручення продавця та передав у власність ОСОБА_4 транспортний засіб марки «Форд Фокус», 2015 року випуску, сірого кольору,VIN номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 17.03.2021 підрозділом ТСЦ7341.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відомості щодо нерухомого майна ОСОБА_3 відсутні.

Відповідно до інформації Міністерства внутрішніх справ України в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_7 транспортні засоби.

Відповідно до інформації Державної фіскальної служби України боржник ОСОБА_3 на обліку в органах ДФС не перебуває.

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Звертаючись до суду з позовними вимогами представником позивача адвокатом Сергійчуком Ю.В. заявлено вимогу про визнання недійсними договору купівлі-продажу № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 автомобіля «FORD FOCUS», № кузова НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Представник позивача вважає, що ОСОБА_3 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, оскільки знаючи про наявні у нього грошові зобов`язання перед ОСОБА_2 , та знаючи що у випадку примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_8 на його автомобіль буде накладено арешт та реалізовано для погашення боргу, він відчужив вказаний автомобіль з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, тобто вважає, що оспорюваний правочин містить ознаки фраудаторного правочину.

Суд виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Згідно з пунктом 6статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р (II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

В свою чергу, застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/ відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Суд також враховує, що Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalkov. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine»від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostolv.Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «YuriyNikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Отже, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до положень частини четвертої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Як вбачається із відомостей Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів вбачається, що остання реєстрація автомобіля марки «FORD FOCUS», 2015 року випуску, об`ємом двигуна 1999, державна реєстрація за ОСОБА_3 НОМЕР_2 , VIN номер НОМЕР_1 була проведена 21.06.2022, місце проведення останньої реєстрації (ТСЦ) ТСЦ 6141.

Згідно з відомостями станом на 14.06.2023, які містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, автомобіль «FORD FOCUS», номер кузова НОМЕР_1 , перереєстрований 21.06.2022 у ТСЦ 6141 РСЦ ГСЦ МВС в Тернопільській області з ОСОБА_3 на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, № 6141/2022/3230004 від 21.06.2022 та доручення продавця серії НСА № 493575 від 17.06.2022, виданого приватним нотаріусом Паленчук Л.М.; довірена особа ОСОБА_5 .

Згідно договору купівлі-продажу 6141/2022/3230004 транспортного засобу 21.06.2022 ОСОБА_3 в особі ОСОБА_5 , яка діє на підставі доручення продавця та передав у власність ОСОБА_4 транспортний засіб марки «Форд Фокус», 2015 року випуску, сірого кольору,VIN номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 17.03.2021 підрозділом ТСЦ7341. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 82000 гривень.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 повідомив, що автомобіль він придбав за ціною 4400 доларів США.

Дані покази позивача у судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_6 , який був присутній при укладенні сторонами спірного правочину.

Поряд з цим, суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що правочин вчинено за завідомо заниженою вартістю, оскільки представником позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин, а звіт про автомобіль за VIN-номером з додатку НОМЕР_4 та інформація про середню ціну із сайту AUTO.RIA з зазначенням вартості аналогічних транспортних засобів не є недопустимим доказом.

Так, боржником, як стороною виконавчого провадження, є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 5 ст 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Представник позивача зазначає, що з метою примусового виконання рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023 у справі № 723/3764/22 та виконавчого листа № 723/3764/22 від 21.03.2023, постановою від 10.04.2023 було відкрито виконавче провадження № 71527329.

Зазначене дійсно підтверджує те, що виконавче провадження з виконання рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023 у справі № 723/3764/22, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача відповідну заборгованість, відкрито лише 10.04.2023, тоді як оспорюваний правочин був укладений 20.05.2022, тобто значно раніше.

Крім цього, оскільки оспорюваний правочин був відплатним та продавець ОСОБА_3 набув кошти у розмірі 4400 доларів США, а тому доводи представника позивача про те, що ОСОБА_3 перестав бути платоспроможним є неправильними.

Не може залишатися поза увагою суду і те, що заборгованість ОСОБА_3 згідно рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.01.2023 перед ОСОБА_2 становить 68973 грн 45 коп, тобто значно менше коштів, які були ним отримані за відплатним договором, а саме рішення ухвалено без його участі.

Отже, сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину до ухвалення судового рішення про стягнення коштів, задовго до відкриття виконавчого провадження, як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Більше того, суд враховує наявність відкритого виконавчого провадження, що дозволяє приватному виконавцю вчиняти весь комплекс заходів та дій з метою примусового виконання судового рішення, при цьому, можливості повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, однак докази про таке у матеріалах справи відсутні (ст. 18, 37 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Отже, доводи сторони позивача щодо неплатоспроможності відповідача ОСОБА_3 , є виключно припущеннями та жодним чином не доведеними.

Крім цього, як зазначає відповідач ОСОБА_4 , він не перебуває із відповідачем ОСОБА_3 у родинних відносинах будь якого ступеня спорідненості.

Також, суд враховує те, що оспорюваний договір є відплатним, як зазначалося вище, а продаж транспортного засобу вчинено за ціну, яка значно перевищує борг відповідача перед позивачем. Після оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу відповідачем ОСОБА_3 було повернуто значну частину боргу, що свідчить про те, що укладення оспорюваного правочину між відповідачами по справі не мало на меті ухилення від сплати боргу, а навпаки сприяло погашенню значної заборгованості за договором позики.

Отже, вирішуючи спір щодо недійсності оспорюваного у цій справі договору купівлі-продажу, наявність боргових зобов`язань ОСОБА_3 перед позивачем, що встановлено рішенням суду, при цьому недоведеність належними та допустимими доказами існування умислу у діях відповідачів при укладенні оспорюваного договору, які б свідчили про наявність ознак фраундаторного правочину, приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

У справах, які переглядалися Верховним Судом України, на які посилається представник позивача в позовній заяві, у відповіді на відзив, суди виходили з конкретних обставин кожної із них та з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Втім у справі, яка розглядається, позивач не надав доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин є фраудаторним, тобто вчинений виключно на шкоду йому як кредитору. Отже, фактичні обставини наведених представником позивача в позовній заяві справ та справи, яка розглядається, є відмінними.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , житель АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Сергійчук Юрій Вікторович, місце знаходження вул. Гагаріна, 5, офіс 308, м. Хмельницький.

Відповідач: ОСОБА_4 , житель с. Лосятин, Кременецького району Тернопільської області.

Представник відповідача: адвокат Медвідь Ірина Миколаївна, місце знаходження вул. Шевченка, 75Б, м. Кременець Тернопільської області.

Відповідач: ОСОБА_3 , житель АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 19 січня 2024 року.

Головуючий