Номер провадження: 22-ц/813/2446/24
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Драгомерецького М.М.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Чередник І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чередник Ірини Олександрівни на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Яреми Х.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

26.10.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд:

-стягнути з ОСОБА_2 борг за борговою розпискою від 04.02.2022 у розмірі 483 829,58 доларів США, який складається з 470 000 доларів США (основний борг) та 13 829,58 доларів США (6% річних за користування коштами);

-стягнути судові витрати.

Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що 04.02.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було складено боргову розписку, за якою ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 470 000 доларів США. За користування позикою встановлено плату 6% річних. У встановлений строк ОСОБА_2 борг не повернув.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.93-97).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Чередник І.О. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 року, ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.104-113).

Вирішуючи питання про розгляд справи за участю представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 адвоката Чередник І.О., за відсутності інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином і завчасно повідомлені про час і місце судового засідання, у тому числі відповідач ОСОБА_2 шляхом повідомлення на офіційному сайті Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2024 року, як то передбачено ч. 11 ст.128 ЦПК України (а.с.139, 140, 149, 150).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід вказати, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді Одеського апеляційного суду більше чотирьох місяців (а.с.135), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні, за участю представника заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 адвоката Чередник І.О., без участі інших учасників справи, та за наявними письмовими доказами, які маються в матеріалах справи.

Колегія суддів також зазначає, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.11.2023 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чередник І.О. про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду, було відмовлено (а.с. 143, 147).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача ОСОБА_1 пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є вітчимом позивача ОСОБА_1 , який особисто на окуповану територію АРК, де проживає ОСОБА_2 , не їздив, а гроші передав для ОСОБА_2 через іншу особу, а той, в свою чергу, передав йому розписку.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2021 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було складено боргову розписку, копія якої мається в матеріалах справи (а.с.119). Однак, через відсутність оригіналу вказаної розписки, через рік, а саме: 04.02.2022 року було складено іншу розписку, копія якої також мається в матеріалах справи (а.с.9, 120) а оригінал оглянутий в суді першої інстанції (а.с.87).

Як було вказано вище, оригіналу першої розписки від 04.02.2021 про передачу основної суми коштів - 470 000 доларів США ОСОБА_1 суду не представив. Другою розпискою від 04.02.2022 ОСОБА_2 підтвердив, що брав 04.02.2021 у ОСОБА_1 470 000 доларів США. В цій же розписці зазначено, що між ними досягнуто згоди про списання відсотків за користування коштами за попередній період з 04.02.2021 по 04.02.2022 та встановлення 6% річних за користування коштами. Строк повернення позики був встановлений не пізніше 01.07.2022 з виплатою відсотків.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем ОСОБА_1 як кредитором, не доведено його реальну фінансову платоспроможність щодо наявності у нього 470 000 доларів США.

Крім того, суд взяв до уваги й те, що письмова розписка складена на тимчасово окупованій території України в м. Ялта АР Крим, де ніби-то проживає ОСОБА_2 . В свою чергу, ОСОБА_1 проживає в Дніпропетровській області.

Таким чином, суд зазначив, що для передачі 04.02.2021 коштів слід було перетнути адміністративний кордон України з тимчасово окупованою територією АР Крим, тобто в період дії Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», відповідно до ст. 1 якого територія вільної економічної зони «Крим» запроваджується у межах двох адміністративно-територіальних одиниць України: Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Адміністративний кордон між територією ВЕЗ "Крим" та іншою територією України збігається із суходільним адміністративним кордоном між Автономною Республікою Крим та Херсонською областю.

Також, згідно з п. 7.1 ст.7 вищевказаного Закону на фізичних осіб, які перетинають адміністративний кордон ВЕЗ «Крим» поширюється дія розділу XII Митного кодексу України з урахуванням положень ст. 9 цього Закону щодо переміщення валютних цінностей.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що 470 000 доларів США були перевезені на територію ВЕЗ "Крим", суд першої інстанції зазначив, що він має не безпідставні сумніви в реальності правовідносин позики коштів між позивачем та відповідачем.

Крім того, суд вказав, що внаслідок дослідження боргової розписки, ним не виявлено справжньої правової природи укладеного договору позики грошових коштів, незалежно від найменування документа.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції зазначив, що в даному випадку, враховуючи особливості, які пов`язані з місцем укладення боргової розписки (тимчасово окупована територія України), сумою позики (470 000 доларів США), суд не пересвідчився в наявності розписки боржника, яка засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми, наявності фінансової можливості позивача ОСОБА_1 взагалі передачі кредитором суми боржнику а також відсутність доказів належного митного декларування переміщення через митний кордом 470 000 доларів США, що є обставиною, яка спростовує твердження позивача про передачу коштів відповідачу, незважаючи на наявність боргової розписки в позивача.

Однак, з таким висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Колегія суддів зазначає, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Тобто, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки (постанова ВС від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц).

При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника з обов`язком повернення (постанова ВС від 26.04.2022 у справі № 753/1349/20).

Колегія суддів зазначає, що за змістом письмової розписки від 04.02.2022р., оригінал якої перевірено в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_1 .

04.02.2021 позивач ОСОБА_1 за договором позики надав у борг відповідачу ОСОБА_2 470 000 доларів США зі сплатою 6 % річних від отриманої суми.

При цьому, між ними досягнуто домовленості про списання 6% річних від суми позики, які ОСОБА_2 повинен був сплатити на користь ОСОБА_1 за користування сумою позики за період з 04.02.2021р. по 04.02.2022р.

Більше того, розпискою ОСОБА_2 підтверджує, що станом на 04.02.2022 сума його боргу складає 470 000 доларів США, які він зобов`язується повернути ОСОБА_1 зі сплатою 6% річних від отриманої суми за користування позикою за першою вимогою, але не пізніше 01.07.2022р.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що існування у позивача ОСОБА_1 оригіналу розписки від 04.02.2022 року свідчить про існування боргових зобов`язань відповідача ОСОБА_2 перед позивачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_1 у розмірі 470 000 доларів США, а також 6 % річних від отриманої суми, що складає 13 829,58 доларів США.

При цьому колегія суддів зазначає, що наявність в сім`ї ОСОБА_1 зазначених грошових коштів підтверджується його щорічною Декларацією за 2020 рік (а.с.123-звор.).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Таким чином, зважаючи на те, що належними і допустимими доказами доведено, що розписка позичальника від 04.02.2022 року складена саме відповідачем ОСОБА_2 та підписана ним, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу з ОСОБА_2 за договором позики.

Тобто, колегія суддів виходить із того, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

З матеріалів справи вбачається, що за правничу допомогу позивачем ОСОБА_1 адвокату Чередник І.О. сплачено 25 000 грн. та 15 000 грн. буде сплачено за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього витрати на правничу допомогу складають 40 000 грн., як то передбачено ст. 137 ЦПК України (25 000 грн. + 15 000 грн.) (а.с. 83, 113).

Крім того, відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 12 405,00 грн. (а.с.40) та сплачений при подачі апеляційної скарги у розмірі 18 607,50 грн. (а.с.114).

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у загальному розмірі 31 013,00 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 40 000 грн., як того вимагає ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чередник Ірини Олександрівни задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2023 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики у розмірі 483 829,58 (чотириста вісімдесят три тисячі вісімсот двадцять дев`ять доларів 58 центів США).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у загальному розмірі 31 012,00 (тридцять одну тисячу дванадцять гривень 50 копійок), а також витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. (сорок тисяч гривень 00 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повне судове рішення складено 22.02.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк