25.03.2024 Справа № 469/1056/23
2/469/211/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2024 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Гапоненко Н.О.,
за участю секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.
учасники справи та їхні представники:
представник позивача ОСОБА_1
представник відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -
в с т а н о в и в :
03 серпня 2023 рокуБерезанським районним судом Миколаївської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті.
04 березня 2024 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Білов І.В. заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Додатково зазначив, що відповідачем не доведено здійснення на неї тиску при написанні розписки, сплати на повернення боргу більшої суми, так як надані нею розписки не містять підстав виплати, а між сторонами були також і комерційні відносини, позивач доставляв відповідачу товар на торгівельні точки, за який вона оплачувала; вважав безпідставними посилання представника відповідача на необхідність зарахування у суму боргу половини вартості комунальних послуг за проживання позивача у квартирі спільно з відповідачем, так як позивач не є власником цієї квартири.
З матеріалів справи встановлено, що сторонами 02 жовтня 2020 року укладено договір позики, за яким відповідач отримала від позивача гроші в сумі 1115200,00 грн., які зобов`язалась повернути до 30 вересня 2021 року, про що сторонами складено відповідну розписку (а.с.150).
Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж кількості у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Тому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на безгрошів"я договору позики.
Питання можливості підтвердження правовідносин позики письмовою розпискою неодноразово було предметом розгляду як Верховним Судом України (зокрема в постановах від 18 вересня 2013 року, від 02 липня 2014 року, від 13 грудня 2017 року), так і Верховним Судом (зокрема в постановах від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц, від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц та ряді інших).
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки". Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконанням з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Таким чином, наявні у справі докази свідчать про укладення сторонами договору позики, а надана позивачем розписка підтверджує отримання коштів відповідачем та невиконання відповідачем умов договору щодо повернення коштів у визначений сторонами строк.

Згідно зі ст.1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу, якщо своєчасно не повернув суму позики.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і станом на час розгляду цієї справи.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року, який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктами 18 і 19 такого змісту:
«18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Отже, з урахуванням наведених положень закону, вбачається, що з 24 лютого 2022 року заборонено нарахування та стягнення судом 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Їх нарахування на суму боргу є помилковим та порушує норми чинного законодавства.
Щодо заперечень представника відповідача суд зазначає таке.
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 559/2587/19 (провадження № 61-1059св22).
У судовому засіданні установлено, що відповідач склала розписку від 02 жовтня 2020 року, зміст якої свідчить про одержання від позивача в борг грошових коштів у сумі 1115200 грн., які відповідач зобов`язалася повернути, а також сплатила частину заборгованості у розмірі 300000 грн., тобто між сторонами виникли договірні правовідносини, що виникли з укладеного між ними договору позики, реальність якої і підтверджено наданим позивачем оригіналом розписки, що є належним та допустимим доказом отримання коштів.
За встановлених обставин суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що грошові кошти за борговою розпискою їй позивачем в позику не надавались, оскільки даний факт спростовується матеріалами справи.
Наявність інших договорів позики, дія яких закінчилась на момент укладення договору позики від 02 жовтня 2020 року, не спростовує факт отримання коштів за цим договором.
Докази фіктивності договору від 02 жовтня 2020 року відповідачем не надано.
Представник відповідача стверджує, що відповідач частково повернула позивачу кошти, на підтвердження чого надав копії квитанцій про переказ відповідачем коштів позивачу (а.с.142-148).
Разом з тим, зазначені квитанції та чеки не містять підстав перерахування коштів, а тому є неналежними доказами сплати коштів саме у рахунок боргу за розпискою від 02 жовтня 2020 року.
Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).
На час пред`явлення позову та виникнення спору оригінал договору позики - розписка відповідача про отримання суми позики - знаходився у позивача (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із доказів того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано; розписок позивача про виконання зобов"язання частково відповідачем суду не надано.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Тому суд вважає, що відповідач не надала суду належних та допустимих доказів повернення спірних коштів за договором позики, а її твердження без письмових доказів не можуть слугувати доказом виконання зобов`язання.

Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, визначається судом пропорційно до заявлених вимог на підставі ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та складає 8682,40 грн..
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,13, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: