Провадження № 2/344/16/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої -Кіндратишин Л.Р.

за участю секретаря судового засідання -Литвин Х.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Мула Х.О.

відповідача ОСОБА_3

перекладача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 , в інтересах якого діє заступник начальника Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грещук Юлія Зіновіївна, до ОСОБА_3 про визнання незаконним переміщення та подальшого утримання дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини та передання батькові,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернулася до суду із позовом до відповідача, у якому просить : визнати незаконним переміщення та подальше утримання відповідачкою на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відповідача повернути дитину до місця постійного проживання в Угорщині АДРЕСА_1 , протягом 10 днів з дня отримання повного тексту рішення; якщо відповідачка відмовиться повертати дитину до Угорщини, відібрати дитину та передати батьку.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.12.2023 визначено головуючу суддю Кіндратишин Л.Р.

Ухвалою судді від 27.12.2023 - позов залишено без руху. 29.12.2023 усунуто недоліки.

02.01.2024 - відкрито провадження у справі, розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.

26.02.2024 закрито підготовче провадження.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ясберень Угорщина. Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала в Угорщині, що підтверджується відповідною довідкою патронажної медсестри та копією витягу дитячої медичної картки.

Позивач стверджує, що він з ОСОБА_8 розпочав спільне проживання у 2019 році, а одружився з нею 18.04.2020.

ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 і батьки виховували її разом від народження. 16.08.2023 відповідач зібрала свої речі і речі дитини та без згоди позивача виїхала в Україну, де відтоді перебуває.

20.09.2023 електронною поштою до Міністерства юстиції через Міністерства юстиції Угорщини надійшла заява позивача 04.09.2023 про сприяння поверненню дитини до місця постійного її проживання в Угорщині.

06.10.2023 Західним міжрегіональним управління Міністерства юстиції направлено ОСОБА_10 рекомендований лист з повідомленням про вручення з проханням прибути 13.10.2023 ( резервна дата 16.10.2023) до Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги для проведення співбесіди. Станом на 18.10.2023 ОСОБА_11 на співбесіду не з`явилася. Повідомлення про вручення їй листа з відділення Укрпошти також не повертається.

24.10.2023 на підставі заяви позивача Міністерство юстиції звернулось до Національної поліції України з проханням встановити місцезнаходження дитини на території України, оскільки точне місцеперебування дитини позивачу не було відомо.

25.11.2023 Міністерством юстиції України отримано відповідь від Національної поліції України, відповідно до якої установлено, що ОСОБА_12 із серпня 2023 по цей час перебуває разом із своєю матір`ю ОСОБА_13 , 1998 року народження : АДРЕСА_2 .

Таким чином, відповідач одноосібно в порушення батьківських прав позивача про прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання. Своїми діями, зокрема переховуючи дитину та не повертаючи її до постійного місця проживання в Угорщину, відповідач порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дитини.

Позивач вважає, що відповідач неправомірно здійснила незаконне вивезення та здійснює подальше протиправне утримування дитини на території України.

Угорщина є державною, в якій дитина постійно проживала і за законодавством, якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, у тому числі визначення місця її проживання.

Позивач та представник позивача у вступному слові позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити з мотивів, що викладені письмово.

Позивач додатково суду пояснив, що дозволу на те, щоб ОСОБА_11 виїхала разом з дитиною з Угорщини не давав. Про те, що ОСОБА_14 забрала дитину, він довідався з її повідомлення, коли та написала вже будучи в Україні. Жодних протиправних, неприємних дій по відношенню як до ОСОБА_14 , так і до дитини не вчиняв. Вони жили в злагоді, багато подорожували. Йому не відомо, по якій причині, відповідач покинула його та вивезла дитину. Після чого заблокувала його контакти; позбавила спілкування з дитино. Той факт, що у даному судовому засіданні відповідач вказує на зловживання ним спиртними напоями, то таке не відповідає дійсності. На його думку такі її слова, зумовлені лише тим, щоб унеможливити повернення дитини. Разом з тим, за місяць до виїзду, ОСОБА_14 залишила доньку на нього, а сама поїхала в Україну. Він фактично самостійно доглядав за донькою та піклувався про неї. Коли йому потрібно було піти на роботу, з дитиною допомагала його мати.

Відповідач та її представник адвокат Мула Х.О. заперечили відносно задоволення позову через безпідставність, оскільки дитина на даний час є громадянкою України. Тут їй створені всі умови. Подальше збереження сім`ї з відповідачем не можливе.

Відповідач додатково суду пояснила, що вона не намірена продовжувати проживати з позивачем однією сім`єю і повертатись в Угорщину. Приводом до того, що вона поїхала від ОСОБА_1 разом з дитиною, стало зловживання ним спиртними напоями. У них немає порозуміння.

Проаналізувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне.

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , що видане Об`єднаним муніципалітетом с. Ясфелшосентдьордь, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась Уташі Лаура у м. Ясберень, батьки ОСОБА_5 , ім`я матері при ОСОБА_15 ОСОБА_16 , місце походження : с. Ясфелшосентдьордь. Мати є громадянкою України ( а.с. 63).

ОСОБА_5 та ОСОБА_16 18.04.2020 зареєстрували шлюб у м. Ясберень. Прізвище дружини після реєстрації ОСОБА_17 ( свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , що видане Об`єднаним муніципалітетом с. Ясфелшосентдьордь ( а.с. 69).

Відповідно до довідки патронажної медсестри ОСОБА_18 від 17.08.2023 ( поліклініка лікарні імені Гетені Гези комітату Яс-Надькун-Солонюк відділення патронажної служби комітату с. Ясфелшосентдьордь), яка видана на прохання батька, мати вивезла дитину без відома батька. ОСОБА_12 проживає з народження в с. Ясфелшосентдьордь і отримала всі обов`язкові щеплення тут же, в с. Ясфелшосентдьордь, у доктора ОСОБА_19 . Повна обов`язкова перевірка відповідно до статусу патронажної медсестри була проведена в с. Ясфелшосентдьордь ( останнього раз 27.04.2023). Останній візит патронажної медсестри відбувся 21.07.2023, коли мати вже тривалий час перебувала за кордоном в Україні; батько доглядав за дитиною самостійно. Допомагала у догляді бабуся дитини з боку батька. В будинку було чиста та охайно, потреби дитини максимально задовольнялись, ознак браку матері не спостерігалось. Батько здатен піклуватись про дитину і має стабільне фінансове становище. Лаура мала б піти до ясел ( а.с.65).

Згідно дитячої медичної карти дитини, останній проведено відповідні щеплення ( а.с. 67).

04.09.2023 ОСОБА_5 , громадянин Угорщини, звернувся із заявою про повернення дитини ОСОБА_7 . Зокрема, у такій заяві зазначено, що дитину він та дружина ОСОБА_3 виховували від народження. 16.08.2023 після 07 год. ранку, його дружина без його згоди зібрала свої речі та речі їхньої дитини і виїхала з дитиною в Україну. Відтоді вона перебуває там ( а.с. 78-80).

Відповідно до довідки Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області від 06.10.2023 за №131-24/2359-23-23, ОСОБА_3 зареєстрована з 28.05.2014 по АДРЕСА_2 ( а.с.85).

Згідно з відповіддю департаменту карного розшуку Національної поліції України, від 24.11.2023 за №15417/12.1.2./16-23, що адресована Управлінню міжнародної правової дороги Департаменту міжнародного співробітництва та представництва МЮ України, з приводу місцезнаходження ОСОБА_7 , 12.04.2021, встановлено, що дитина із серпня 2023 року по даний час перебуває разом зі своєю матір`ю ОСОБА_13 , 1998 року народження, за адресою : АДРЕСА_2 . Водночас, згідно обліків Національної поліції, фактів реєстрації заяв та повідомлень щодо вчинення стосовно матері і дитини неправомірних дій, втому числі їх безвісного зникнення або викрадення, не виявлено. Умови проживання та виховання останньої задовільні ( а.с.89).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з принципом сумлінного дотримання міжнародних договорів Україна виступає за те, щоб й інші сторони міжнародних договорів України неухильно виконували свої зобов`язання за цими договорами.

Згідно із ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Отже, міжнародні договори України по суті ієрархічно розташовуються вище від інших актів законодавства України та мають під собою конституційний статус, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу.

Крім того, в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» також зазначено, що застосовуючи міжнародні договори України під час здійснення правосуддя, суди повинні враховувати, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що Україна, виступаючи за сумлінне виконання міжнародних договірних зобов`язань, тим самим підтверджує проголошене в статті 18 Конституції України прагнення неухильно дотримуватися загальновизнаних принципів і норм міжнародного права.

Згідно із ст. ст. 3, 9, 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Суд звертає увагу, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе (рішення ЄСПЛ «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява № 7853/09, п. 96 від 26 листопада 2013 року).

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява №7853/09, пункти 93 - 108 від 26 листопада 2013 року, а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції (див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява №39388/05, пункт 68, від 06 грудня 2007 року, «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява №31679/96, пункт 102, ЄСПЛ 2000-I, «Йосуб Карась проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява №7198/04, пункт 38, від 27 липня 2006 року, «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява №6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року, та «Аджіч проти Хорватії», заява №22643/14, пункти 93 - 95, від 12 березня 2015 року (справа «Сатановська та Роджерс проти України» (заява №12354/19) від 28 січня 2021 року).

Відповідно до п. 1 ст. 6, ст. ст. 8, 13 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, яка набула чинності для України 01 вересня 2006 року.

Статтями 1, 2 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей визначено, що цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав; забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 3 вищевказаної Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №335/5615/19 виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого відбулась зміна місця проживання дитини.

Як судом встановлено, і не оспорюється відповідачем, дитина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і до 16.08.2023 проживала в Угорщині разом з батьком ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_3 .

Як і не оспорюється те, що ОСОБА_1 не давав дозволу на виїзд дитини за межі Угорщини. Одразу розпочав процедуру розшуку та повернення дитини. З часу вивезення дитини і до часу розгляду справи пройшло сім місяців, до суду мало місце звернення в кінці грудня 2023 року.

Відповідно до ст. 14 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей Встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності дають підстави вважати, що ОСОБА_3 в порушення батьківських прав ОСОБА_1 самостійного прийняла рішення щодо зміни місця проживання їх спільної малолітньої доньки - ОСОБА_20 , і фактично визначила її нове місце проживання в Україні, без згоди батька, чим порушила батьківські права позивача, як батька дитини, а також право дитини на належне виховання обома батьками. У зв`язку з чим, позовні вимоги в частині визнання незаконним вивезення відповідачем з Угорщини їх спільної доньки підлягає задоволенню.

Стаття 5 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей визначає як незаконне таке переміщення або утримування дитини, коли при цьому порушуються права піклування про дитину, які належать заявнику, що включають в себе, зокрема, і право визначати місце проживання дитини.

Отже, за вищевикладених обставин, вивезення та утримування дитини відповідачем на території України без згоди на те батька дитини - позивача є протиправним, а відповідач тим самим порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_20 .

За вказаних умов стаття 8 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Також статтями 11, 12 вищевказаної Конвенції встановлено, що судові й адміністративні органи договірних держав без затримок здійснюють усі процедури для повернення дітей. Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини.

Статтею 16 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей передбачено, що після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не буде вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

ЄСПЛ у рішенні «X. проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98)) зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Суд також виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Відповідно до висновків ЄСПЛ, викладених у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява №14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької Конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

Також ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26 листопада 2013 року, заява №7853/09, п. п. 101, 107)) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької Конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.

У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява №12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).

Статтями 157, 160 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини, а також визначення місця проживання дитини вирішуються батьками спільно та за згодою. При цьому відповідно до статті 162 Сімейного кодексу України в разі, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно правового висновку висловленого у постанові Верховного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 757/51046/17-ц, обов`язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини покладається на особу, яка незаконно перемістила дитину на територію іншої держави.

Суд зазначає, що відповідачем не було спростовано наведених у позовній заяві обґрунтувань та доказів, зокрема не спростовано, що батьком - ОСОБА_1 не надавалась згода на переміщення дитини чи те, що ним фактично не здійснювались права піклування на момент переміщення дитини, а також не надано жодних доказів того, що існує серйозний ризик, чи, що повернення дитини до місця її постійного проживання ( Угорщина) загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови.

Більше того, суд приймає до уваги той факт, що незважаючи на малолітній вік дитини, у липні 2023, коли їй було фактично два роки, відповідач виїхавши за межі Угорщини на місяць залишала дитину виключно на відповідача.

Крім цього, суд зазначає, що Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не ставить питання повернення дитини до місця постійного проживання в залежність від громадянства дитини, а вирішення питання про повернення дитини до країни місця постійного проживання з метою вирішення компетентним судом питання щодо місця проживання дитини та опіки над нею, пов`язується з місцем постійного проживання дитини, а не належністю до громадянства, а предметом позову у справі що розглядається є виключно повернення малолітньої дитини до місця постійного проживання.

Доводи сторони відповідача про набуття донькою громадянства України, як підставу для відмову у позові, не заслуговують на увагу. Так, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про громадянство» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Враховуючи, що мати доньки на момент її народження була громадянкою України, донька позивача автоматично набула громадянства України за народженням.

Отже, встановивши на підставі наявних в матеріалах справи доказів фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, виходячи із найкращих інтересів дитини, враховуючи що місцем постійного проживання до переміщення ОСОБА_13 дитини Лаури 16.08.2023 на територію України була Угорщина, а також те, що утримання дитини на території України було здійснене матір`ю без згоди батька ОСОБА_21 , що порушує його право, як батька дитини на піклування дитиною, в зв`язку з чим є незаконним, а також беручи до уваги, що відповідачем не доведено наявності підстав для відмови в поверненні дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення малолітньої дитини ОСОБА_7 до місця її постійного проживання в Угорщину. І такий висновок суду узгоджується із Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та відповідає п. 1 ст. 6 і ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позовні вимоги в частині зобов`язання ОСОБА_3 повернути малолітню дитину ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про те, що «якщо відповідачка відмовиться повертати дитину до Угорщини, то відібрати дитину та передати батьку», то такі до задоволення не підлягають, оскільки вони стосуються не існуючого можливого майбутнього, із застосуванням умовностей, що можуть виникнути і стосуються питань виконання рішення. Тобто предмету цих вимог на час ухвалення рішення не існує.

При цьому, слід роз`яснити, що рішення про повернення дитини не позбавляє ОСОБА_3 , яка зобов`язується повернути дитину в державу її постійного місця проживання, звернутися до компетентного суду Угорщини та отримати рішення по суті питання піклування про дитину.

Керуючись ст. ст.12, 13, 81, 247, 259, 263,265,268,273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задоволити - частково.

Визнати незаконним переміщення та утримання ОСОБА_3 , на території України малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 повернути малолітню дитину ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця її постійного проживання АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса : АДРЕСА_1 .

Представник позивача : заступник начальника Центрального відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Грещук Юлія Зіновіївна , адреса : вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ;

Відповідач : ОСОБА_3 , РНОКПП : НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса : АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: адвокат Мула Христина Олегівна, адреса : вул. Галицька, 32, м. Яремче, Надвірнянський район Івано Франківської області.

Повне рішення 22.03.2024.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.