Справа № 214/5801/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 січня 2024 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Чаплиги О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Трофименко М. В.,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради

про знесення самочинно зведеного гаражу, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Трофименко М. В. звернувся до суду з даним позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради, у якому просить зобов`язати відповідачів за власний рахунок знести самочинно збудований металевий гараж площею 12 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , є отримувачем пенсії по інвалідності. В будинку, у якому він проживає знаходиться 5 квартир, 4 з яких приватизовані. Квартира АДРЕСА_3 перебуває у комунальній власності. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.11.2020 та технічної документації будинку та прибудинкової території, остання складається з таких складових частин: житловий будинок загальною площею 232,8 кв. м., житловою площею 136 кв. м., два гаражі загальною площею 17,8 кв. м. та 18,2 кв. м., літня кухня загальною площею 15,9 кв. м., сарай загальною площею 64,4 кв. м., дві вбиральні, навіс, чотири огорожі, водоколонка, замощення. Вказані побудови жителі будинку умовно розподілили між собою в користування та користуються до цього часу.

Квартира АДРЕСА_4 належить відповідачам по справі. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення виконкому Криворізької міської ради № 652 від 28.02.2003 відповідачам надана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0789 га за адресою АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

У позовній заяві представник позивача звертає увагу на те, що оформлення права власності на вказану земельну ділянку здійснювалося без відому інших співвласників будинку АДРЕСА_1 , без погодження з ними меж та розмірів земельної ділянки. Право на земельну ділянку іншим власникам квартир не оформлене.

На земельній ділянці, яка належить відповідачам, ними побудовано металевий гараж для власного користування, приблизною площею 12 кв. м., який перешкоджає позивачу користуватися земельною ділянкою, виділеною йому в користування. Заїзд транспортного засобу відповідачів в гараж, а також ремонт автомобіля на подвір`ї, що здійснюється біля гаражу відповідачів, перешкоджає доступу позивачу до земельної ділянки, а саме закриває прохід. З наведених підстав відповідачами порушуються правила добросусідства. На прохання позивача щодо знесення гаражу відповідачі не реагують, проявляють негативне ставлення до позивача, відносини між сторонами є недобросусідськими. Відповідачі постійно порушують права позивача, не дотримуються режиму тиші у вихідні та святкові дні: здійснюють ремонтні та будівельні роботи, косять траву тощо.

Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва щодо вказаного металевого гаражу Департаментом регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради не видавалися, тому будівництво гаражу відповідачами є самовільним, здійснене без відповідних дозвільних документів.

З огляду на те, що металевий гараж збудовано без відповідних дозвільних документів, розташування даної споруди порушує особисті права позивача, відтак дана споруда підлягає знесенню за рахунок відповідачів.

В результаті будівництва гаражу відповідачами позивачу завдано моральної шкоди, що виразилося в його душевних переживаннях, яких він зазнав у зв`язку з конфліктами з сусідами з приводу обмеження його права в користуванні земельною ділянкою. Наявність моральної шкоди позивач також обґрунтовує необхідністю витрачати кошти та час на звернення за правовою допомогою з метою відстоювання своїх прав в суді. Завдану моральну шкоду з урахуванням принципів виваженості, розумності та справедливості позивач оцінює в 20 000,00 грн.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали спільний відзив на позовну заяву, у якому зазначають, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 406 від 07.06.2017 затверджено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. До цього переліку відносяться зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, в тому числі гаражів.

Крім того, виключно в межах території своєї приватної земельної ділянки відповідачами була встановлена, а не побудована, як про це зазначає позивач, тимчасова споруда металевий гараж без влаштування фундаменту. На встановлення цієї споруди не потрібні дозвільні документи, а після її встановлення вона не підлягає прийняттю в експлуатацію.

Зазначають, що ширина проходу між гаражем та сараєм становить 4,5 м. Цим проходом позивач користується, проїжджаючи автомобілем до свого городу. Відповідно гараж ніяким чином не може перешкоджати позивачу у доступі до його земельної ділянки та користування нею. Твердження позивача про перешкоджання доступу до його земельної ділянки є надуманими та нічим не підтвердженими.

Металевий гараж, який належить відповідачам, являється рухомим майном, тому на нього не можуть поширюватися норми, що регулюють питання самочинного будівництва.

Додатково зазначають, що, порушення режиму тиші не пов`язано з предметом спору та підтверджують недобросусідські відносини між сторонами (а. с. 45 - 46).

У письмових поясненнях Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради зазначив, що спірний гараж являється металевою конструкцією, що розташована на земельній ділянці, яка перебуває у власності відповідачів. Позовні вимоги щодо знесення гаражу є безпідставними та такими, що не відповідають нормативно-правовому обґрунтуванню на якому будується позов, оскільки спірним об`єктом є металева конструкція, яка не відноситься до категорії нерухомого майна.

Залучення позивачем до розгляду справи у якості третьої особи - Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради є неналежним, оскільки останній є структурним підрозділом виконавчого комітету Криворізької міської ради, підзвітний і підконтрольний Криворізькій міській раді та її Виконавчому комітету і міському голові (а. с. 49 - 54).

Після усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали від 11 серпня 2023 року (а. с. 34), ухвалою від 22 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 40).

Ухвалою від 15 листопада 2023 року відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, поданої адвокатом Трофименко М. В. в інтересах позивача ОСОБА_1 в рамках розгляду даної цивільної справи, постановлено розгляд справи проводити за обсягом вимог, заявлених у позовній заяві, прийнятої судом (а. с. 83 - 84).

Ухвалою від 25 грудня 2023 року повернуто ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 1073,60 грн. за подання заяви про збільшення позовних вимог (а. с. 97).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Трофименко М. В. позовні вимоги підтримали в обсязі та з підстав, викладених у прийнятій до розгляду судом позовній заяві.

Відповідачі у судовому засіданні, кожен окремо, заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи у поданих письмових поясненнях крім іншого просив судове засідання провести за його відсутності, окремо подав заяву про розгляд справи без його участі, при вирішенні спору покладається на розсуд суду (а. с. 54, 99).

Свідок ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, у поданих суду заявах просив справу розглядати за його відсутності, повідомив, що інформацією щодо предмета позову не володіє (а. с. 79, 102).

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що в позовних вимогах слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 липня 2003 року, який виданий на підставі рішення Криворізької міської ради від № 652 від 28 лютого 2003 року, земельна ділянка площею 0,0789 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням «для обслуговування житлового будинку, господарських споруд» належить співвласникам в тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 17, 20, 69).

З листа Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі Ради № 1/18/6328 від 27 вересня 2023 року вбачається, що споруда гаража встановлена в межах приватизованої земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 55).

Відповідно до листа Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради № 12/02-08/149 від 18 січня 2023 року містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 департаментом не надавались (а. с. 22).

Позивач в обґрунтування позовної вимоги щодо знесення гаражу посилається на порушення його прав зі сторони відповідачів, оскільки розташування даної споруди порушує його права на доступ до належної йому земельної ділянки та споруда гаражу зведена без відповідних дозвільних документів.

В частині першій статті 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК Україниу разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК).

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, підстав для відступу від якого не встановлено.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України в цій же редакції кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами , які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Подані позивачем докази, зокрема, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 34312231 від 28.02.2015 (а. с. 10 - 11), № 230886932 від 03.11.2020 (а. с. 12), технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а. с. 13 - 16), Державний акт на право власності на земельну ділянку (а. с. 17), свідоцтво на право власності на житло № НОМЕР_1 від 03.02.1994 (а. с. 18), схематичний план земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 19), лист Виконкому Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради від 19.05.2021 (а. с. 20), листи (відповіді на адвокатські запити) Департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради № 50-із від 01.09.2020, № 12/02-08/149 від 18.01.2023 (а. с. 21, 22), фототаблиця (а. с. 23 - 25) не доводять на переконання суду належним чином обставин створення позивачу ОСОБА_1 перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном зі сторони відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Крім того, позивачем за даним позовом вимог про зобов`язання відповідачів, провести відповідну перебудову - не пред`являлося, заяв про призначення експертизи щодо можливості та способів перебудови самочинного будівництва в судовому засіданні не заявлялося.

Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

При вирішенні спору між сторонами суд враховує позицію Верховного Суду від 17.04.2017 року у справі № 354/612/13-ц, згідно якої: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах ВСУ виходить із такого.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч.1 ст. 376 ЦК, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт:

1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;

2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;

3) зведений з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Будівництво вважається правомірним, якщо власник ділянки чи землекористувач або інша особа одержали у встановленому містобудівельним законодавством порядку дозвіл на забудову.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 376 ЦК, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту ст. 376 ЦК в поєднанні з положеннями ст.ст. 16, 386, 391 цього кодексу, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст.ст. 3, 15, 16 ЦК та ст. 3 ЦПК.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК.

Згідно з положеннями цієї статті власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. Підставою для подання позову відповідно до цієї норми є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування й розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод у здійсненні ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосуванням наслідків, у тому числі й звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою».

Учасниками справи належними та допустимими доказами не доведено правового статусу майна (рухоме чи нерухоме майно), про знесення якого просить позивач.

При цьому відсутність дозвільних документів на зведену споруду металевого гаражу не може свідчити про порушення, не визнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача.

При прийнятті рішення суд враховує також правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 592/4105/16-ц, у якій вказано, що: «знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач у цій справі зобов`язаний був довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника сусідньої земельної ділянки та будинку, а також обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення».

Таким чином, в контексті розгляду даної справи, суд зазначає, що належних та допустимих доказів того, що наявність спірного металевого гаражу на земельній ділянці, яка належить відповідачам, порушує права позивача, останній не надав, не довів статусу спірного майна як нерухомого, відсутність дозвільних документів на гараж не свідчить про порушення, не визнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача, а обставини на які він посилається спрямовані на порушення права власності відповідачів, гарантованих Конституцією.

З огляду на не встановлення судом порушення, не визнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача за фактом знаходження конструкції металевого гаража на земельній ділянці відповідачів, питання знесення гаража, як крайньої міри не може мати місця у рамках розгляду даного спору.

З урахуванням вищевикладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, прийнятих судом до розгляду та на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає недоведеними вимоги позивача ОСОБА_1 про знесення гаражу, що є підставою для відмови в їх задоволенні.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача з відповідачів моральної шкоди як похідної вимоги.

За встановлених в цій справі обставин, та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та у їх задоволенні слід відмовити повністю.

Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду по даній справі.

При цьому, суд враховує, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

На переконання суду, питання, які можуть вплинути на результат розгляду справи, судом було розглянуто та надано їм оцінку у повній мірі.

Судові витрати, понесені позивачем, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 263 265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради про знесення самочинно зведеного гаражу, відшкодування моральної шкоди повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22 січня 2024 року.

Суддя С.І. Сіденко