Справа № 465/6259/19 Головуючий у 1 інстанції Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3402/23 Доповідач в 2-й інстанції Копняк С. М.
УХВАЛА

25 січня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Марко О.Р.,

з участю представників апелянтів адвокатів Слободян Н.А., Попко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року (повний текст рішення складено 29 листопада 2021 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся В суд з вказаним позовом, в якому просив суд:

- зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передати йому ключі від вхідних дверей та вселити його у вказану квартиру;

- встановити наступний порядок користування приміщеннями квартири: виділити у його користування кімнату площею 13,7 кв. м, балкон площею 1,4 кв.м.; у користуванні відповідача залишити кімнату площею 10,1 кв.м; у спільному користуванні залишити кімнату площею 17,0 кв. м, кухню 8,5 кв. м; ванну кімнату 2,4 кв. м; вбиральню 1,2 кв. м; коридор 9,2 кв. м; вбудовану шафу 0,4 кв. м; підвал 2,0 кв. м; балкон ?1,9 кв. м.

Позов мотивований тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2015 року у цивільній справі № 465/7829/13-ц за ним та відповідачем визнано право власності по частині квартири АДРЕСА_1 за кожним. У цій квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_3 , а він з сином проживають за місцем його реєстрації ? квартира АДРЕСА_2 . Квартира, співвласниками якої є він та відповідач, розташована на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 40,2 кв.м: 1 кімната площею 17,0 кв.м, 2 кімната 13,7 кв.м, 3 кімната 10,1 кв.м; а також кухні 8,5 кв.м; ванної кімнати 2,4 кв.м; вбиральні 1,2 кв.м; коридору 9,2 кв.м; вбудованої шафи 0,4 кв.м; підвалу 2,0 кв.м; двох балконів 1,4 кв.м та 1,9 кв.м, відповідно. Загальна площа квартири 65,8 кв.м. Зазначає, що відповідач змінила замок у вхідних дверях, зайняла всі кімнати в квартирі, у зв`язку з чим він не має можливості користуватися своєю власністю та не має доступу до неї. На його прохання надати ключі ОСОБА_3 вказує, що такі у нього є, хоча її твердження не відповідають дійсності, а на його пропозицію продати квартиру та розділити кошти, за які кожен зміг би придбати собі окреме житло, відповідач відмовила.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , передано ключі від вхідних дверей та вселено ОСОБА_2 у спірну квартиру.

Виділено у користування ОСОБА_2 кімнату площею 13, 7 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

У користуванні ОСОБА_3 залишено кімнату площею 10,1 кв.м; підвал площею 2,0 кв.м; балкон площею 1,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

У спільному користуванні сторін залишено кімнату площею 17,0 кв.м; кухню ? 8,5 кв.м; ванну кімнату ? 2,4 кв.м; вбиральню ? 1,2 кв.м; коридор ? 9,2 кв.м; вбудовану шафу ? 0,4 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виник спір щодо порядку користування приміщеннями в квартирі, яка належить їм на праві спільної часткової власності. В судовому засіданні відповідачем не надано та судом не встановлено доказів того, що позивач безпідставно звернувся до суду за захистом своїх прав.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за змістом статті 405 ЦК України та статті 156 ЖК УРСР право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають право члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Встановлено, що в спірній квартирі, крім відповідача (співвласника ОСОБА_3 ) також зареєстровані та проживають члени її сім`ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Втім, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, в порушення вимог закону не вирішив питання щодо складу осіб, які мають право брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 04 квітня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив із того, що у спірній квартирі зареєстровані та проживають члени сім`ї відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яких не залучено до участі у справі, а апеляційний суд позбавлений такої процесуальної можливості. Проте, апеляційний суд не врахував, що: частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ; спір щодо встановлення порядку користування спільним майном є спором між співвласниками, які мають рівні права щодо користування належною їм власністю; інші особи, які мають право користування житловим приміщенням, не є суб`єктами спірних правовідносин і суд не вирішує питання про їх права та обов`язки; право членів сім`ї одного зі співвласників на користування житлом є похідним від його права власності, а тому не можуть обмежувати прав іншого співвласника на користування квартирою. ОСОБА_4 не оскаржував рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. За таких обставин апеляційний суд не звернув уваги, що рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті у разі якщо ним не вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, що звернулися з апеляційною скаргою. Тому зробив помилковий висновок про скасування рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та про відмову у задоволенні позову, не переглянув по суті рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Відтак, під час нового апеляційного розгляду переглядається рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він не був залучений до участі у розгляді справи судом першої інстанції, що призвело до порушення його прав, свобод та інтересів, а саме, порушення встановленого порядку користування спірним житловим приміщенням, який склався з грудня 2013 року. ОСОБА_5 виділено у користування кімнату житловою площею 13,7 кв.м., яку займає апелянт, як член сім`ї співвласника відповідача ОСОБА_3 та приймає участь у витратах по утриманні даної квартири.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Від позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження, яке підписане його представником ОСОБА_6 , котре обґрунтоване висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 листопада 2023 року у даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження слід закрити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2013 року у справі № 465/7829/13, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 грудня 2015 року, визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю, що набуте подружжям під час шлюбу. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по частині квартири за кожним.

Спільний син сторін у справі ? ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №3994, виданої 07 жовтня 2020 року ЛКП «Південне», в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані 4 особи, а саме: ОСОБА_3 , сини: ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , її батько ? ОСОБА_1 .

Спірна квартира загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 40,8 кв.м, складається з трьох житлових кімнат, кухні, а також наявна комора в підвалі.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до статі 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не тягне за собою розгляду справи спочатку (частини перша, сьома статті 53 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої стаття 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду з`ясовує питання про склад учасників судового процесу. У разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказав, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Отже, частина перша статті 352 ЦПК України визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №0917/443/2012 (провадження № 61-16055св19) зроблено висновок, що «право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках».

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Схожого за змістом висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) та Верховний Суд у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц, відповідно до яких рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 360/1938/16 (провадження № 61-48003св18), від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03 (провадження № 61-14624св19), від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц (провадження № 61-3433св19), від 05 лютого 2020 року № 521/12093/19 (провадження № 61-20975св19).

У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі №201/2760/20 (провадження № 61-2790св23) зазначено, що «при незалученні до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, скасування рішення суду можливе лише у виняткових випадках, оскільки такі особи не є суб`єктами спірних правовідносин, тому суд не вирішує питання про їх права та обов`язки. Судове рішення лише в майбутньому може вплинути на їх права та обов`язки щодо якоїсь із сторін у спорі, зокрема в разі пред`явлення до них регресного позову. Однак пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України вказує на випадок, коли своїм рішенням суд вирішив питання про їх права та обов`язки, а не вирішить у майбутньому. У зв`язку з цим важливо розмежовувати випадки, коли рішення суду порушує права осіб і коли рішення суду може зачіпати права таких осіб. При цьому тлумачення пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України свідчить, що підставою для залучення судом апеляційної інстанції до участі у справі особи, яка не є стороною у справі, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, є встановлення обставин можливості впливу судового рішення на права, обов`язки та інтереси цієї особи. Разом з тим в ЦПК України не передбачене повноваження суду апеляційної змінювати процесуальне становище особи, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, на процесуальне становище третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Отже, у разі встановлення, що рішення місцевого суду може в майбутньому вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції вправі залучити таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, однак лише у випадку, якщо така особа не є заявником, тобто не подавала апеляційну скаргу на відповідне судове рішення. Встановивши, що предметом позову в цій справі є вимога про визнання недійсною довіреності від 25 листопада 2015 року, а тому належним відповідачем за такою вимогою є повірений - ОСОБА_2 , і що позивачем не заявлялася матеріально-правова вимога про визнання недійсним договору дарування, за яким ОСОБА_3 набув у власність нежитлові приміщення, суд апеляційної інстанції правильно закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою заявника на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України у зв`язку з тим, що рішенням місцевого суду не вирішувалося питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки».

У рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що «право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду. Попри те, що остаточне рішення щодо дотримання вимог Конвенції належить Суду, він не повинен підміняти оцінку, зроблену національними органами, будь-якою іншою оцінкою того, що має бути найкращою стратегією у цій сфері. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та ціллю, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Кордова проти Італії» (№ 1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява № 40877/98, п. 54, ECHR 2003-I, рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

У справі, що переглядається:

- встановлено, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності по частці кожному; у вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідач та члени її сім`ї син ОСОБА_4 та батько ОСОБА_3 ;

- аналіз матеріалів справи свідчить, що ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2019 року провадження у справі відкрито та справу призначено до підготовчого засідання на 17 березня 2020 року, яке неодноразово відкладалось за клопотанням сторін; ухвалою суду від 25 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 08 жовтня 2020 року, в якій, зокрема вказано, що в підготовчому судовому засіданні встановлено, що клопотань про залучення до участі у справі відповідачів, третіх осіб та інших до суду не надійшло; 17 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про залучення до розгляду у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, оскільки вважав, що рішення у цій справі порушить його права та законні інтереси як члена сім`ї власника на проживання та користування кімнатою площею 13,7 кв.м і балконом площею 1,4 кв.м; протокольною ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви про залучення ОСОБА_1 до участі у справі;

- до суду апеляційної інстанції заяв (клопотань) про вступ (залучення) ОСОБА_1 та/або ОСОБА_4 до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не подавалось; натомість ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу як особа, яка не брала участі у справі, яка обґрунтована тим, що суд першої інстанції не залучив його до участі у справі, що призвело до порушення його прав, свобод та інтересів, порушення встановленого порядку користування квартирою, відповідно до якого він займає кімнату житловою площею 13,7 кв.м, яку виділено у користування ОСОБА_2 .

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок -два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

У справі, що переглядається, судом касаційної інстанції висловлено такий висновок: «спір щодо встановлення порядку користування спільним майном є спором між співвласниками, які мають рівні права щодо користування належною їм власністю; інші особи, які мають право користування житловим приміщенням, не є суб`єктами спірних правовідносин і суд не вирішує питання про їх права та обов`язки; право членів сім`ї одного зі співвласників на користування житлом є похідним від його права власності, а тому не можуть обмежувати прав іншого співвласника на користування квартирою».

З огляду на те, що ОСОБА_1 як особа, яка подала апеляційну скаргу має лише право користування спірним житловим приміщення, проте не є його співвласником, колегія суддів вважає, що він не є учасником спірних відносин за пред`явленим позовом, тому оскаржуваним рішення питання про його права та обов`язки у цих відносинах не вирішувалось.

Відтак, апеляційне провадження за його апеляційною скаргою слід закрити.

У цьому зв`язку, колегія суддів не вбачає підстав для аналізу інших доводів його апеляційної скарги, адже розгляд справи по суті за цією скаргою, судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, окрім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

В ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 22 листопада 2019 року в справі № 816/731/16 (адміністративне провадження № К/9901/9639/19) зроблено висновок, що «пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачає можливість повернення судового збору лише у випадку закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Наслідком закриття провадження у справі є відсутність (скасування) рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, тоді як закриття касаційного провадження призведе до залишення оскаржуваних судових рішень в силі. Указане підтверджує різне значення понять «закриття провадження у справі» та «закриття касаційного провадження» та неможливість їх ототожнення. Повернення судового збору у випадку закриття касаційного провадження пункт 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не передбачено, що унеможливлює задоволення клопотання скаржника про повернення судового збору. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16 (провадження №11-42апп19)».

У постанові від 08 червня 2022 року в справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в ухвалі від 29 травня 2019 року у справі № 820/4918/16.

Отже, наведеною нормою Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору лише у разі закриття (припинення) провадження у справі, а не у випадку закриття апеляційного провадження, тому підстави для повернення судового збору відсутні.

Керуючись статтями 259, 260, 268, 362, 367, 368, 381 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року закрити.

Поновити дію рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 26 січня 2024 року

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич