ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/40/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря судового засідання - Панькевич Т.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/16006/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року, ухвалене суддею Братасюком В.М., по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи - управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, він з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому народилося двоє дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживали разом з ОСОБА_6 та її мамою в АДРЕСА_1 . 05 червня 2021 року ОСОБА_6 вчинила замах на умисне вбивство відносно дітей, за що була засуджена та відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Вважає, що оскільки остання вчинила щодо дітей умисний тяжкий злочин, тому є усі підстави позбавити її батьківських прав.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Черничинець С.П. подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального права, а також неповне встановлення фактичних обставини справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі взяв до уваги вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2023 року, яким відповідачку визнано винуватою у вчиненні злочину відносно своїх дітей за ч.3 ст.15, п.п.1, 2 ч.2 ст.115 КК України, а також не взято до уваги висновок Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради та надані пояснення в судовому засіданні про умови проживання дітей і висловлені небажання матері відповідачки про реєстрацію онуків в її квартирі.

Крім того, зазначає, що при вирішенні даної справи суд першої інстанції не врахував інтереси дітей, які, згідно з висновків психологічних обстежень, бояться залишатися наодинці з матір`ю та бояться її.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання.

Відповідачка ОСОБА_6 , яка відбуває покарання в місцях позбавлення волі, жодних клопотань про бажання взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не направляла.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідача, думку позивача та його представника, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

З 25 червня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 12 лютого 2018 року.

В даному шлюбі народилося двоє дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після розірвання шлюбу діти разом з відповідачкою та її мамою проживали в АДРЕСА_1 .

Позивач є особою з інвалідністю першої групи з дитинства по зору, проживав окремо від дітей в с.Ігоровиця Тернопільського району Тернопільської області.

29 червня 2021 року рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №223 «Про розгляд звернення ОСОБА_9 про передачу малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на виховання батькові ОСОБА_1 », вирішено передати дітей з центру соціально-психологічної реабілітації служби у справах дітей Тернопільської ОДА батькові ОСОБА_1 .

Вивченням змісту цього рішення встановлено, що 07 червня 2021 року з обласної дитячої клінічної лікарні надійшло повідомлення про дітей, які зазнали жорстокого поводження. Зі слів дітей та бабусі, їх побила мати ОСОБА_6 . По даному факту зареєстроване кримінальне провадження за ч.3 ст.15, п.2. ч.2 ст.115 КК України (незакінчений замах на вбивство малолітньої дитини). Комісією також було з`ясовано, що мати дітей перебуває на лікуванні в обласній психоневрологічній лікарні. Умови проживання дітей не відповідали санітарно- гігієнічним нормам.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2023 року у справі №607/15091/21 ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 - п.п.1, 2 ч.2 ст.115 КК України та призначено їй за даним кримінальним правопорушенням покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Органом опіки та піклування Тернопільської міської ради складено висновок, змістом якого окремо встановлено, що відповідно до характеристики загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів с.Ігровиця ОСОБА_7 навчається в 1 класі. Вихованням та навчанням дитини займається батько та бабуся.

Відповідно до довідки Білецької сільської ради №259 від 13 вересня 2022 року ОСОБА_1 та діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають без реєстрації по АДРЕСА_2 . Мати дітей ОСОБА_6 на засідання комісії не з`явилася.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №313 від 05 квітня 2023 року вирішено затвердити означений вище висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 стосовно дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоцільності на даному етапі розвитку стосунків сторін та їх спільних дітей позбавляти відповідачку батьківських прав.

Однак, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 150 цього Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї, родини, свого народу, своєї Батьківщини, забезпечувати здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Право на виховання дитини є одним із найважливіших батьківських прав. Водночас, це право є і обов`язком.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 166 СК України визначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою важливі правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення у справі «Хант проти України»).

У справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, беручи до уваги принцип «якнайкращих інтересів дитини», вирішуючи даний спір, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи підтверджується та судом першої інстанції встановлено, що відповідачка вчинила незакінчений замах на вбивство відносно своїх дітей, дії якої кваліфіковано за ч.3 ст.15, п.п.1, 2 ч.2 ст.115 КК України, за що була засуджена вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2023 року, який набрав законної сили, до реального покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Вироком суду встановлено, що 05 червня 2021 року близько 08 год. 00 хв. відповідачка перебувала за місцем свого проживання у приміщенні кімнати квартири АДРЕСА_3 та в неї виник злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті своїй малолітній дитині ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительці АДРЕСА_1 . Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті малолітній ОСОБА_8 , 05 червня 2021 року близько 08 год. 00 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні кімнати квартири АДРЕСА_3 , маючи на меті вчинити умисне вбивство малолітньої дитини, діючи з прямим умислом, протиправно, цілеспрямовано та рішуче, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті і бажаючи їх настання, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально караним, проте нехтуючи цим, переконавшись, що її протиправних дій ніхто не бачить, схопила свою малолітню дитину ОСОБА_8 , одягнула останній на голову поліетиленовий пакет та утримуючи голову дитини під пахвою правої руки, удушувала лівою рукою за шию останньої, перекривши таким чином доступ повітря до дихальних шляхів потерпілої. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , потерплій ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми із струсом головного мозку і зовнішніми ушкодження в ділянці голови («підшкірна гематома» лобової ділянки справа, численні «дрібні» садні і «гематоми» в ділянці повік і лівої вушної раковини, садна «підочної ділянки» справа), що за ступенем тяжкості належить до легкого тілесного ушкодження із короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад шість днів, але не більше як три тижні (21 день) - п.п.2.3.1 (а), 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»; петехіальних (крапкових внутрішньо-шкірних) крововиливів (петехії або екхімози) в ділянці повік, лівої вушної раковини і шиї, так звана «екхіматична маска», що є однією з ознак механічної асфікції, яка є наслідком значного збільшення венозного тиску у яремних венах шиї, тобто наявність цих крапкових внутрішньо-шкірних крововиливів у поєднанні з саднами і «гематомами (синцями) на шиї свідчать про здавлення шиї руками, горловиною одягнутого на голову поліетиленового пакета, що потягли за собою гостру дихальну недостатність, клінічні та морфологічні прояви якої наведена вище, та які належать до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя у момент заподіяння (п. 2.1, 2.1.1 (а), 2.1.2, 2.1.3 (о, у) Правил судово-медичного визначення ступня тяжкості тілесних ушкоджень». За вказаних обставин, ОСОБА_6 з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, так як її протиправні дії були припинені ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителькою АДРЕСА_4 .

Також, 05 червня 2021 року близько 08 год. 00 хв. у ОСОБА_6 , яка перебувала за місцем свого проживання у приміщенні кімнати квартири АДРЕСА_3 , виник злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті своїй другій малолітній дитині - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителю АДРЕСА_1 . Продовжуючи та не перериваючи свої протиправні дії, спрямовані на умисне протиправне заподіяння смерті малолітньому ОСОБА_7 , 05 червня 2021 року близько 08 год. 00 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні кімнати квартири АДРЕСА_3 , маючи на меті вчинити умисне вбивство малолітньої дитини, діючи з прямим умислом, протиправно, цілеспрямовано та рішуче, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння смерті і бажаючи їх настання, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально караним, проте нехтуючи цим, в присутності осіб, які намагались припинити її протиправні дії, схопила рукою за комір та верхню частину светра, у який був одітий ОСОБА_7 та почала скручувати даний одяг на шиї потерпілого, перекривши таким чином доступ повітря до дихальних шляхів останнього. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 спричинено тілесне ушкодження у вигляді садна навколо шиї, яке за ступенем тяжкості належить до легкого (п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»). За вказаних обставин ОСОБА_6 з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, так як її протиправні дії були припинені ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителем АДРЕСА_4 .

Отже, ОСОБА_6 вчинила злочин щодо власних малолітніх дітей, що у відповідності до п.6 ч.1 ст.164 СК України дає правові підстави до позбавлення її батьківських прав відносно цих дітей.

Після вчинення вказаного злочину дітей було поміщено до центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тернопільської обласної державної адміністрації.

Крім того, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на викладений у вироку суду висновок про проведення індивідуальної діагностичної роботи (психологічного обстеження) відносно малолітнього ОСОБА_7 , який наданий консультантом ОСОБА_12 і яка попереджена про кримінальну відповідальність, згідно з яким малолітній ОСОБА_7 висловлює небажання залишатися наодинці з матір`ю. На питання, чи хотів би він бути з мамою і чому ні, ОСОБА_7 відповідає: « ОСОБА_13 , щоб вона знов не душила ОСОБА_14 », «Страшно, що може ще щось бути».

29 червня 2021 року рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №223 «Про розгляд звернення ОСОБА_9 про передачу малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на виховання батькові ОСОБА_1 », вирішено передати дітей з центру соціально-психологічної реабілітації служби у справах дітей Тернопільської ОДА батькові ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №313 від 05 квітня 2023 року затверджено висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 стосовно дітей, згідно з яким орган опіки і піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_6 стосовно дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, на думку колегії суддів, у матеріалах справи наявні беззаперечні та достатні докази, які свідчать, що ОСОБА_6 створює небезпеку для життя і здоров`я дітей сторін, що є неприпустимим, у зв`язку з чим апеляційний суд дійшов переконання, що висновок органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відповідачки відповідає інтересам малолітніх дітей.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому колегія суддів зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України, з відповідачки ОСОБА_6 в корись держави підлягають стягненню судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді в сумі 1610.40 грн.

Крім того, підлягає поверненню позивачу ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1610.40 грн., оскільки позивач є особою з інвалідністю 1 групи, а тому звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ЧЕРНИЧИНЕЦЬ Світлани Петрівни - задовільнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_15 батьківських прав відносно дітей ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судовий збір у розмірі 1610.40 грн., який сплачений ОСОБА_18 за апеляційний розгляд справи, згідно квитанції 0.0..1 від 10 жовтня 2023 року - повернути ОСОБА_19 .

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 1610.40 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2024 року.

Головуючий

Судді