Справа №461/8686/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2024 року м.Львів

Галицький районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

за участю:

секретаря судового засідання Пахолко Д.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представниці позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: Львівської міської ради, Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: Львівської міської ради, Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що відповідач ОСОБА_3 є її сином, а ОСОБА_4 онучкою. Позивачка зазначає, що з 1992 року вона є основним квартиронаймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується розпорядженням Галицької районної адміністрації від 19.02.2022 року. В цій квартирі позивачка зареєстрована з 19.10.1984 року по даний час. Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі з 1987 року та по даний час. ОСОБА_1 стверджує, що 17.07.2023 року їй стало відомо, що відповідач без її відома зареєстрував у спірній квартирі свою неповнолітню доньку ОСОБА_5 . Спірна квартира складається з двох житлових кімнат площею 31.6 кв.м., кухні площею 5.9 кв.м. та сумісним санвузлом площею 2.5 кв.м.

ОСОБА_1 зазначає, що з батьком відповідача вони розірвали шлюб у 1995 році, а у 2001 році ОСОБА_3 виявив бажання проживати разом зі своїм батьком та переїхав до нього у Миколаївську область, а вона залишилась проживати у спірній квартирі одна. Позивачка стверджує, що одноосібно оплачує комунальні платежі, стежить за станом квартири. Відповідач жодних коштів на утримання спірної квартири ніколи не надавав. З 2001 року відповідач у спірній квартирі жодного дня не проживав, не намагався вселитись до квартири, речей його у ній немає. Дочка відповідача ОСОБА_4 не проживала у спірній квартирі та взагалі ніколи у ній не була. ОСОБА_1 зазначає, що жодних перешкод для відповідачів щодо користування та вселення у спірне житло не чинила.

Також, позивачка стверджує, що ОСОБА_3 володіє на праві власності кількома об`єктами житлової нерухомості, а саме: квартирою АДРЕСА_2 загальною площею 31.5 кв.м.; квартирою АДРЕСА_3 , загальною площею 41.3 м.кв. ; житловим будинком АДРЕСА_4 площею 48.3 кв.м.; житловим будинком АДРЕСА_5 ; житловою квартирою АДРЕСА_6 площею 106,6 м.кв.

ОСОБА_3 житлом повністю забезпечений. Відповідно до приписів ст.29 ч.4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків. Ніхто з батьків неповнолітньої ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає. ОСОБА_3 вирішити питання зняття з реєстрації мирним шляхом не бажає. Позивачка зазначає, що за таких обставин не може отримати субсидію. Також, ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не приймає участі у поточних ремонтах квартири. Тому просить позов задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.10.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження.

23.11.2023 року представниця третьої особи ГРА ЛМР подала до суду письмові пояснення.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

13.03.2024 року позивачка подала до суду додаткові письмові пояснення.

Позивачка та її представниця у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні мотивам наведеним у позовній заяві, просять задовольнити позов повністю. Також, позивачка зазначила, що речей відповідачів у квартирі немає. Донька відповідача ніколи не проживала у спірній квартирі та не перебувала в ній. ОСОБА_3 не сплачує комунальні послуги та не надає коштів на поточний ремонт. ОСОБА_1 зазначає, що відносин з сином не підтримує, перешкод у користуванні квартирою та вселення не чинила.

Відповідачі, їх представники та законний представник ОСОБА_3 у судове засідання не прибули, хоча повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило.

Представниця третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради у письмових поясненнях зазначила, що просить розгляд справи здійснювати у її відсутності, заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_7 та просить відмовити в задоволенні позову в цій частині, оскільки будуть порушені житлові права малолітньої дитини. Однак не заперечує, що частково задоволення позову, а саме визнання таким, що втратив право користування спірною квартирою ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення.

Заслухавши пояснення позивачки та її представниці, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є онукою ОСОБА_6 .

Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19.09.2022 року №321 про зміну договору найму жилого приміщення вбачається, що розглянувши заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , керуючись ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2021 №1081 „Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради (із змінами), враховуючи Положення про Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради затверджене рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.10 2021 №914, змінено договір найму жилого приміщення та укладено його з ОСОБА_1 , яка з 19.10.1984 року зареєстрована та проживає в двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 житловою площею 31.6 кв м.. з кухнею пл.5.9 кв.м. суміщеним санвузлом пл 2,5 кв. м. Договір було змінено у зв`язку з тим, що основний квартиронаймач батько ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 /а. с. 6 зворот/.

З відомостей з реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №127675 від 17.07.2023 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано троє осіб: ОСОБА_3 з 05.11.1987 року, ОСОБА_1 з 19.10.1984 року та ОСОБА_4 з 23.12.2021 року /а. с. 7/.

З акту складеного комісією у складі майстрів дільниць Львівського міського комунального підприємства «Айсберг» 15.08.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані, але фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_7 /а. с. 8/.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_3 володіє на праві власності кількома об`єктами житлової нерухомості, а саме : квартирою АДРЕСА_2 загальною площею 31.5 кв.м.; квартирою АДРЕСА_3 , загальною площею 41.3 м.кв. ; житловим будинком АДРЕСА_4 площею 48.3 кв.м.; житловим будинком АДРЕСА_5 ; житловою квартирою АДРЕСА_6 площею 106,6 м.кв. /а. с. 14-18/.

Окрім цього, в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_9 , яка є сусідкою позивачки, показала суду, що відповідач та його донька давно не проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Речей та майна відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 немає. ОСОБА_1 не чинить відповідачам перешкод у користуванні квартирою. Дитина ОСОБА_4 проживає у АДРЕСА_8 .

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

За ст.7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_3 , який є сином позивачки, та відповідачка ОСОБА_4 , яка є онукою позивачки, зареєстровані у спірній квартирі та набули право користуванням чужим майном.

Однак судом встановлено, що спільно з основним квартиронаймачем відповідачі не проживають, спільним побутом з ними не пов`язані. Договору щодо оренду спірного житла між сторонами не укладалося. Тобто відповідачі перешкоджають позивачці у здійсненні своїх прав користування та розпорядження квартирою.

Згідно з статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК - УРСР) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «Мак Кенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Разом із тим, аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19), від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

В п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 198 5року №2«Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Поважних причин, які б могли бути підставою для продовження строку, передбаченого ст. 71 ЖК України, збереження за відповідачами спірного жилого приміщення судом не встановлено.

При цьому, суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2ст.29 ЦК України).

Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина - ОСОБА_4 - не має права обирати самостійного місця проживання, місцем його проживання є місце проживання одного з батьків.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає, а проживає з батьком ОСОБА_3 , який володіє на праві власності: квартирою АДРЕСА_2 загальною площею 31.5 кв.м.; квартирою АДРЕСА_3 , загальною площею 41.3 м.кв. ; житловим будинком АДРЕСА_4 площею 48.3 кв.м.; житловим будинком АДРЕСА_5 ; житловою квартирою АДРЕСА_6 площею 106,6 м.кв., що підтверджується поданими у справі доказами. Залишення неповнолітньої дитини зареєстрованою в спірній квартирі суперечить ст.9 Конвенції про права дитини таст.160 СК України.

Відповідно до ст. 1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно з ч. 2 ст.18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Положеннями ч. 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд приймає до уваги показання свідків, оскільки такі перебувають у взаємному зв`язку з іншими доказами.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачі добровільно залишили спірне приміщення, хоча перешкод у користуванні житлом їм не чинилось, не проживають у ньому більше 6-ти місяців без поважних причин, не цікавляться житлом, не оплачують та не утримують його, не зберігають майна та речей, втратили з ним зв`язок, у спірному приміщенні також не проживає і мати дитини, тобто обоє батьків, тому позов слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 351 - 355 ЦПК України, ст.ст. 29, 319, 321, 379, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 65,71,72 ЖК України, ст.41 Конституції України, Законом України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про охорону дитинства», суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_7 .

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_7 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його оголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення проголошено 21.03.2024 року о 14 год. 50 хв.

Суддя О.Р. Юрків.