ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1271/24 Справа № 205/9904/21 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді : Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бляхарської Ю.О. на рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2021 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування посилався на те, що відповідачі без належної правової підстави проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , чинять позивачу перешкоди в користуванні власністю. Відповідачі протягом багатьох років користуються житлом позивача та всім майном, що знаходиться у будинку та придбане за особисті кошти позивача, без належної правової підстави, оскільки позивач та його батько, який був власником майна та надав дозвіл на вселення до будинку відповідачів, не підтримують родинних стосунків із відповідачами протягом більше 10 років. ОСОБА_4 та її донька ОСОБА_3 вселились до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з дозволу батька позивача ОСОБА_5 виключно на тій підставі, що останні стали членами сім`ї його сина ОСОБА_1 . Окрім позивача та відповідачів, у будинку проживає спільна дитина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_6 . Сімейні відносини із ОСОБА_2 та будь-які нормальні відносини із ОСОБА_3 та ОСОБА_7 позивач не підтримує більше 10 років. У жовтні 2019 року ОСОБА_1 було ініційовано розірвання шлюбу із ОСОБА_2 , який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року. Позивач не має можливості користуватись усією площею будинку; потерпає від постійних конфліктів; відповідачі не підтримують будинок у нормальному житловому стані; відповідачі не несуть тягар утриманння майна. З урахуванням припинення обставин, що стали підставою для надання права користування відповідачам житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 наявні обставини для виселення таких осіб. Позивачем 04 жовтня 2021 року були направлені відповідачам листи-вимоги про добровільне виселення, які були повернуті за закінченням терміну зберігання.

Просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю за адресою: АДРЕСА_1 шляхом примусового виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає,що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що позивач наводив дві правові підстави для виселеня відповідачів,це припинення права користування відповідачами будинком, так як вони не є членами сім`ї позивача та систематичне порушення правил співжиття. Судом першої інстанції не враховано, що відповідачі мають у власності своєї сім`ї квартиру у АДРЕСА_2 і не бажають в добровільному порядку залишити будинок позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 адвокат Бляхарська Ю.О., Жуліна Н. В., Жуліна О. В..

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 24 вересня 2021 року, укладеного між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний), останній прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено Другою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-1169, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 вересня 2021 року, номер запису про право власності: 44129003.

Згідно довідки № 11077 відділу обліку та проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 27 вересня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (уповноважений власник); ОСОБА_8 (донька) (а.с. 12).

Згідно відповіді відділу обліку та проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 17 квітня 2023 року № 10/6-529, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 з 02 лютого 2007 року по 27 вересня 2021 року; ОСОБА_3 з 02 лютого 2007 року по 27 вересня 2021 року .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 листопада 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав власника, обгрунтовуючи їх порушення фактом проживання та реєстрації відповідачів у спірному будинку, власником якого він є, і яким він бажає вільно користуватися та розпоряджатися. Він не має можливості користуватись усією площею будинку; потерпає від постійних конфліктів; відповідачі не підтримують будинок у нормальному житловому стані; відповідачі не несуть тягар утриманння майна

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок належить на праві приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселилася до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює розпорядження житлом його власником ОСОБА_1 ..

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно виходив із того, що на момент набуття права власності на житловий будинок позивачем, ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала, і фактично проживає у будинку на час розгляду справи. Позивач не надав належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про наявність будь-яких перешкод з боку відповідачів в користуванні та розпорядженні вищезазначеним будинком, які повинні бути усунені в обраний ним спосіб шляхом примусового виселення без надання іншого житлового приміщення.

Висновок суду першої інстанції в цій частині підтверджується тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24 листопада 2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 вселилася в спірний будинок за згодою його власника .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В будинку зареєстрована та проживає неповнолітня донька сторін ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 як мати дитини є її законним представником та опікуном і до того, як дитині виповниться 18 років, має право проживати за місцем реєстрації разом з нею.

За таких обставин підстави для скасування судового рішення в цій частині відсутні.

Аналізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) та протоколи до неї, рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права, практику Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції правильно виходив з того, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У ч.1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У ч.1 ст. 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

ОСОБА_3 за згодою власника вселилася у спірний будинок як донька ОСОБА_2 , котра зареєструвала шлюб з позивачем і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї.

Таким чином, на період проживання у шлюбі з ОСОБА_1 . ОСОБА_2 її донька ОСОБА_3 зі згоди власника набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком ОСОБА_1 .. Такий сервітут є тимчасовим.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу матері ОСОБА_3 з ОСОБА_1 у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачів до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки ОСОБА_3 , що проживає у будинку, що належить іншій особі не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 по 27 вересня 2021 року, спільним побутом із ОСОБА_1 не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України.

У постановах Верховного Суду від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц , від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 , в якому з 02 лютого 2007 року по 27 вересня 2021 року зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , шлюб з якою розірвано 03 березня 2020 року, та її донькаОСОБА_3 .

У позовній заяві позивач зазначав, що проживання відповідачів у його будинку перешкоджають йому в користуванні усією площею будинку, він потерпає від постійних конфліктів; відповідачі не підтримують будинок у нормальному житловому стані та не несуть тягар утриманння майна.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України).

Через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд дійшов помилкового висновку про те, що інтереси відповідачів, як колишніх членів сім`ї перевищують інтереси позивача, як власника житла.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником спірного житла, в якому проживає його колишня дружина та її повнолітня донька ОСОБА_3 , між якими виникли неприязні стосунки, конфлікти, і які не бажають добровільно звільнити житло, чим перешкоджають ОСОБА_1 вільно, на власний розсуд користуватись та розпоряджатись своїм майном.

У даному випадку виселення ОСОБА_3 в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням права позивача як власника спірного житла на фактичне користування та розпорядження своїм майном та права відповідача на користування цим житлом у контексті приписів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів, оцінюючи виселення відповідача на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи припинення права користування ОСОБА_3 спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, переслідує легітимну мету та є необхідним, з огляду на те, що у належному ОСОБА_1 на праві власності будинку проживає ОСОБА_3 , яка спільним побутом із позивачем не пов`язана, не є членами його сім`ї, вимогу власника добровільно звільнити будинок виконувати відмовляється, що перешкоджає йому в користуванні та розпоряденні своєю власністю. Між сторонами спору склалися вкрай неприязні відносини, систематично створюються конфліктні ситуації, що впливає на психологічний та моральний стан позивача, чим порушуються правила співжиття. Зазначене підтверджується поясненнями сторін, доказами щодо звернень як позивача так і відповідачів до правоохоронних органів щодо порушення їх прав.

За таких обсатвин ОСОБА_3 ,як донька колишнього члена сім`ї позивача втратила право на користування будинком, оскільки вона не є членом сім`ї позивача, тобто підстави, які були підставою для встановлення сервітуту припинились. Таким чином, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси доньки колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси повнолітньої доньки колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24 травня 2022 року у справі № 577/3079/20.

За вказаних обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови в усунені перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 підлягає скасуванню на підставі п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з вказаного житлового приміщення.

Керуючись ст. ст. 368,376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бляхарської Ю.О. задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня2023 року скасувати в частині відмови у задовленні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 із вказаного житлового приміщення.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: