(2/199/804/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

19.02.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Куземі О.Г.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

06 грудня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальшого уточнення послався на те, що сторони з 19 квітня 2013 року по 05 грудня 2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 вартістю 594300 гривень, яка була зареєстрована за відповідачем як за одноосібним власником, холодильник LG GA-B509SESM вартістю 15199 гривень та мультиварку-скороварку Moulinex Quickchef CE430834 вартістю 4199 гривень. Оскільки між сторонами в позасудовому порядку не досягнуто згоди щодо поділу вказаного спільного майна, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив визнати вказане майно спільною сумісною власністю сторін та поділити його, визнавши за кожною із сторін право власності на частину квартири, а право власності на побудову техніку визнати за відповідачем, стягнувши із неї на користь позивача половину вартості такої техніки. Судові витрати по справі позивач просила покласти на відповідача.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 січня 2024 року у зв`язку із повним та своєчасним усуненням позивачем недоліків його позову позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги свого довірителя підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та обставин.

Відповідач, її представник до початку розгляду справи по суті позовні вимоги визнали в повному обсязі, не заперечували проти задоволення позову, лише вкачавши, що заперечують проти покладення на відповідача судових витрат, зокрема заявлених витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, керуючись нормами ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників розгляду справи та обставин.

Вислухавши представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони в період з 19 квітня 2013 року по 05 грудня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтв про шлюбу та народження, копією рішення суду.

06 жовтня 2020 року, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. за реєстровим №2902, придбано квартиру АДРЕСА_1 . Ціна продажу становила 594300 гривень. Це договір було укладено зі згоди позивача, як чоловіка відповідача (п.3.6 договору). При цьому зміст договору не містить жодних посилань та застережень про придбання квартири відповідачем на особисті кошти. Наведені обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу квартири, копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією технічного паспорту на квартиру.

АДРЕСА_2 та 28 грудня 2021 року позивачем для сім`ї сторін була придбана побутова техніка, а саме холодильник LG GA-B509SESM вартістю 15199 гривень та мультиварка-скороварка Moulinex Quickchef CE430834 вартістю 4199 гривень, що підтверджується копіями заявки на доставку, чеку, товарно-транспортної накладної, видаткової накладної, а також встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Конституції України, ЦК України, СК України.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.18 СК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидами якого є квартира), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Об`єктом права власності, зокрема спільної сумісної/часткової, може виступати таке нерухоме майно як квартира, а також рухоме майно, різновидом якого є побутова техніка.

Нормою ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Положеннями ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст.ст.368, 369 ЦК України, ст.63 СК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом норм ст.ст.60, 61, 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За змістом положень ст.ст.69, 70 СК України, ст.372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Нормою ст.364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Згідно ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, наведене вище судом чинне законодавство надає право подружжю на поділ належного йому майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, в добровільному порядку за взаємною згодою за рішенням самого подружжя або в судовому порядку за наявності спору між подружжям. Такий поділ майна може відбуватись як під час шлюбу, так і після його розірвання, оскільки само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Поділ спільного майна подружжя означає припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно і виникнення на її основі приватної (роздільної) власності або спільної часткової власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб, за винятком того майна, яке згідно із законом не може належати подружжю (виключене з цивільного обороту). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ неподільних речей, тобто тих, які неможливо поділити в натурі, проводиться в ідеальних частках, або неподільна річ присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна подружжя суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст.365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст.364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Наведений вище правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі №210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №487/6195/16-ц, від 09 червня 2021 року по справі №760/789/19.

Стосовно обставин спірних правовідносин, то в ході розгляду справи було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 19 квітня 2013 року по 05 грудня 2023 року, в ході якого проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували спільну дитину дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому у вказаний період, а саме 06 жовтня 2020 року, 04 та 28 грудня 2021 року, сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , холодильник LG GA-B509SESM та мультиварку-скороварку Moulinex Quickchef CE430834. Право власності на квартиру одразу після її придбання було зареєстровано за відповідачем як за одноосібним власником. При цьому, між сторонами відсутні будь-які належним чином оформлені домовленості, зокрема шлюбний договір, на підставі яких вказане нерухоме та рухоме майно може бути безумовно віднесено до особистої приватної власності будь-кого зі сторін. Відсутні і будь-які посилання в договорі купівлі-продажу квартири на придбання означеної квартири за особисті кошти відповідача. Викладені фактичні обставини за змістом норм ст.ст.60, 61, 63, 64 СК України дозволяють суду дійти висновку, що з огляду на встановлену законом презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не зважаючи на те, за ким з них зареєстроване права власності на нього, наведене вище нерухоме та рухоме майно є спільним майном сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно, позивач має право на поділ такого майна, який, з огляду на те, що всі речі є неподільними, має відбутись або шляхом визнання права власності на них за однією із сторін із присудженням, за необхідності, грошової компенсації другій, або шляхом залишення майна у спільній частковій власності сторін. Вирішуючи питання поділу квартири, як об`єкту права спільної сумісної власності сторін, враховуючи зміст позовних вимог та визнання їх відповідачем, з огляду на те, що квартира є житлом, суд приходить до висновку про поділу квартири шляхом визначення ідеальних часток сторін у праві спільної часткової власності на означене нерухоме майно. І такі частки, враховуючи відсутність між сторонами належним чином оформлених домовленостей, а також відсутність визначених ст.70 СК України підстав, є рівними і мають становити по 1/2 для кожного із колишнього подружжя. Щодо поділу побутової техніки, то суд, враховуючи призначення цього рухомого майна, його неподільність, зміст позовних вимог та визнання їх відповідачем, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги і цій частині, поділивши майно сторін шляхом визнання права власності на побутову техніку за відповідачем зі стягненням з останньої на користь позивача половини вартості такої побутової техніки.

Вирішуючи справу, суд у відповідності до ст.ст.78, 83 ЦПК України не приймає до уваги як допустимі докази надані стороною позивача в останньому судовому засіданні копію постанови у справі про адміністративне правопорушення та копію пояснень, оскільки до цих документів не долучено доказів їх направлення іншим учасникам справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141, 142 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, визнання відповідачем позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2071,05 гривень, а також повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду із даним позовом, тобто судовий збір в розмірі 2071,05 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 190, 192, 193, 204, 207, 209, 316, 317, 319, 321, 328, 355, 356, 364, 368, 369, 370, 372, 392, 628, 632, 638, 639, 655-657, 691 ЦК України, ст.ст.18, 57, 60, 61, 63, 65, 68-71 СК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , холодильник LG GA-B509SESM та мультиварку-скороварку Moulinex Quickchef CE430834.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) право власності за кожним на частину квартири АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно.

У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) право власності на холодильник LG GA-B509SESM та мультиварку-скороварку Moulinex Quickchef CE430834, а також стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) грошову компенсацію в розмірі половини вартості вказаного рухомого майна в загальному розмірі 9699 гривень, припинивши право спільної сумісної власності сторін на вказане рухоме майно.

У порядку розподілу судових витрат по справі стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір в розмірі 2071,05 гривень.

Повернути ОСОБА_10 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого ним при подачі до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська позовної заяви згідно квитанції ID 1422-2826-3141-9059 від 05 грудня 2023 року, а саме повернути судовий збір в розмірі 2071,05 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 22 лютого 2024 року.

Суддя А.М. Авраменко