Справа № 709/1155/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 січня 2024 року смт Чорнобай
Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Романової О.Г.;
за участі секретаря судового засідання - Данілової О.С.;
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,
16.08.2023 представник позивача адвокат Бочаров О.М. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.
Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилась спадщина на будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Після її смерті позивачка, обговоривши про поділ спадщини із сестрою ОСОБА_3 , не заперечувала про спадкування нею будинку, і їй відомо, що сестра ОСОБА_3 подала заяву до нотаріальної контори для оформлення спадщини. Однак після подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори відповідачка спадщину не оформила, і наміру оформляти будинок в неї немає.
ОСОБА_3 являється громадянкою російської федерації та проживає там, і з дня подачі заяви на спадщину по місцю спадкового майна не з`являється та місце проживання невідоме, будь-яких мір для його утримання не приймає, жодних затрат по збереженню майна не несе.
Фактично з дня оформлення спадщини і по даний час позивачка добросовісно, відкрито та безперервно володіє вказаним майном, доглядає за ним, проводить відповідні ремонти, проживає у даному будинку, сплачує комунальні послуги, користується та утримує будинок, який фактично успадкувала після смерті матері її сестра, однак не оформила. У зв`язку із цим, позивачка не може оформити право власності на спадкове майно та вільно розпоряджатися ним. До сьогоднішнього дня з приводу користування будинком до неї ніхто претензій не пред`являв.
Позивач змушена звернутися до суду із позовом про визнання за нею право власності на домоволодіння за набувальною давністю, оскільки іншим шляхом визнати право власності не можливо.
На підставі вищевикладеного просить суд визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на будинок з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 30.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 28.09.2023 витребувано у Чорнобаївській державній нотаріальній конторі копію спадкової справи ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та витяг зі Спадкового реєстру після смерті останньої.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 18.10.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача адвокат Бочаров О.М. позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задоволити з підстав зазначених у ньому.
Позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та просила позов задоволити. Додатково суду пояснила, що відповідачка по справі є її рідною сестрою. Вона постійно проживає у російській федерації. Після смерті матері - ОСОБА_4 у липні 2013 року вони між собою домовилися, що спадщину після смерті матері приймає її сестра - ОСОБА_3 , вона же із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася. Після того, як відповідачка подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини вона поїхала за місцем свого постійного проживання та більше до будинку не поверталася. Натомість будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 замість неї опікується вона. Протягом 10 років вона сплачує комунальні послуги, робить ремонт у будинку, обробляє присадибну земельну ділянку. Відповідачка ухилилася від прийняття участі в утриманні будинку. Наразі будь-яких відносин із відповідачкою вона не підтримує.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, відповідач ОСОБА_3 має постійне місце проживання у російській федерації, проживає за адресою: поселення ОСОБА_5 , АДРЕСА_2 , російська федерація.
Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За змістом ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Приписами ч. 2 ст. 496 ЦПК України передбачено, що іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За правилами ч. 1 ст. 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Водночас названою нормою встановлено право, а не обов`язок суду звертатися у разі необхідності, з урахуванням обставин конкретної справи та вимог закону, до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави з судовим дорученням.
Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулюється Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої Законом України від10 листопада 1994 року № 240/94-ВР.
Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.
Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан, який діє до тепер.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
За зверненням Міністерства юстиції України Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Відповідно до Закону України від 01 грудня 2022 року (набрав чинності 23 грудня 2022 року) «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» преамбули: 1. Керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України», зупинити у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст.162).
Керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України», вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованоїЗаконом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР(Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, вчиненого від імені України у м. москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).
Крім того, відповідно до повідомлення, розміщеного 25 лютого 2022 року на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.
Разом з тим, відповідно до правил ч.ч. 1, 2 ст. 498 ЦПК України у випадку, якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому Цивільним процесуальним Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Таким чином, відповідно до правових норм чинного законодавства України, з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи необхідно вручити відповідачу копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі у перекладі на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності через Міністерство юстиції України.
Разом з тим, у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24 лютого 2022 року нотифікувало МЗС рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14 лютого 1992 року.
Відтак діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.
Отже подальше застосування відповідного алгоритму з отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію російської федерації проти України.
З огляду на вищенаведене, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних справах, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення.
Отже приймаючи до уваги вищенаведене, враховуючи неможливість виконання судового доручення про вручення відповідачу судових документів про відкриття провадження у справі № 709/1155/23 дипломатичними каналами, суд дійшов висновку про повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду цивільної справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада», відзиву на позовну заяву не подала, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направила, причини неявки суду не повідомила.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.
Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 виданого 04.04.2023 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 11).
Отже, після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно.
Позивачка ОСОБА_1 є рідною донькою померлої ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 виданого повторно 22.02.1977 сільською радою Чорнобаївського району (а.с. 12), копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 13), копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 від 31.03.2009 (а.с. 14) та довідкою відділу ЗАГСу Дзержинського району м. Харкова від 05.12.1984 № 1820 (а.с. 15).
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з ч. 2.ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).
Таким чином часом відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 є день її смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Із матеріалів спадкової справи встановлено, що із заявою про прийняття спадщини до Чорнобаївської державної нотаріальної контори 23.10.2013 звернулася відповідачка ОСОБА_3 (а.с. 60).
В матеріалах спадкової справи відсутня заява будь-яких інших осіб про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Відповідно до довідки виданої 05.04.2023 за № 335 виконавчим комітетом Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області ОСОБА_4 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . В господарстві була зареєстрована та проживала одна (а.с. 24).
Отже, із досліджених судом відомостей матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 .
Також із відомостей спадкової справи встановлено, що остання належним чином не оформила свої право власності на успадковане майно. Так, свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 не отримала, із заявою до Чорнобаївської державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право на спадщину не зверталася.
Також, суд звертає увагу на те, що в матеріалах спадкової справи відсутня інформація щодо складу спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 .
Так до матеріалів позовної заяви позивачем додана довідка виконавчого комітету Іркліївської сільської ради № 338 від 07.04.2023 про те, що виконавчий комітет Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області просить провести інвентаризацію будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та числиться за гр. ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 20). Однак у відомостях довідки відсутнє посилання на підставі яких правовстановлюючих документів виконавчий комітет прийшов до висновку про належність нерухомого майна ОСОБА_4 .
Відповідно до відомостей відповіді на адвокатський запит від 25.04.2023 № 46 директора КП «ЧООБТІ» станом на 01.01.2013, згідно з даними сховища для зберігання матеріалів технічної інвентаризації, право власності на нерухоме майно розташоване по АДРЕСА_1 не зареєстровано. Інвентаризаційна справа відсутня (а.с. 19).
Відповідно до змісту позовних вимог підставою позову позивачка зазначає про те, що вона протягом більше 10 років доглядала за будинком, сплачувала комунальні послуги, робила ремонт та обробляла присадибну земельну ділянку.
В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду повідомила про те, що вона мешкає у с. Іркліїв з 1953 року. Добре знає позивачку та її сестру відповідача по справі. Знала їх покійну мати - ОСОБА_4 . Відповідачка була на похоронах останньої. Після цього начебто приїжджала до села ще в 2020 році, але рік точно не пам`ятає. ОСОБА_3 постійно мешкає в російській федерації. За будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 доглядає її сестра позивачка ОСОБА_1 , обробляє присадибну ділянку, робить ремонт.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду повідомила, що вона також мешкає у с. Іркліїв. Знає позивача та відповідача. Відповідачка приїжджала на похорон своєї матері ОСОБА_4 близько 10 років тому. Більше вона її не бачила. За будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 доглядає ОСОБА_1 . Вона садить та убирає город, оплачує комунальні послуги за будинок.
Також, до матеріалів справи позивачем приєднані копії товарних чеків на купівлі будівельних матеріалів (а.с. 33-34) та сплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 31-32).
Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
У статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.
Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковими для застосування судами.
Як встановлено судом із матеріалів спадкової справи відповідачка ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті матері - ОСОБА_4 , але не оформила спадкових прав, свідоцтво про право на спадщину не отримала.
Позивачка ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася та на моменті смерті матері не була зареєстрована за однією з нею адресою, а тому не вважається такою, яка фактично прийняла спадщину.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Строк, впродовж якого спадкоємець зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законом не встановлений, однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).
Отже, із вищевикладеного можливо зробити висновок про те, що не отримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_4 не побавляє останню права на спадщину.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 було відомо, що спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_4 є відповідачка.
Таким чином, оскільки позивачем не доведено, зокрема, безтитульність (власник майна відсутній) та добросовісність (власник майна невідомий), як складові елементи володіння чужим майном, а тому відсутні законні підстави для визнання за нею права власності на спірний будинок за набувальною давністю.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
На підставі вищевиклдаеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову позивача.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на
сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру
задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати повинні бути покладені на позивача.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів
з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що
вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 23 січня 2024 року.

Суддя О.Г. Романова