ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2024 року м. Чернівці Справа № 725/7965/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 жовтня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Нестеренка Є.В., дата складання повного тексту рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а згодом збільшивши позовні вимоги 11.04.2023 року (т.1 а.с.133) остаточно просила:

встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу із 04.01.2016 року по листопад 2020 року;

визнати спільним сумісним майном подружжя торговельний об`єкт 20 тонний контейнер, площею 19,60 кв.м, розташований на торгівельному місці №321, торговий сектор №1 на території КП МТК «Калинівський ринок» та в порядку поділу такого стягнути його вартості на користь ОСОБА_1 у розмірі 257 677,50 грн, припинивши за нею право власності;

визнати спільним сумісним майном подружжя дворівневий торгівельний об`єкт площею 71,52 кв.м, розташований на торгівельному місці № НОМЕР_1 ТМК в НВТК «Добробут» та в порядку поділу такого стягнути його вартості на користь ОСОБА_1 у розмірі 911 888,50 грн, припинивши за нею право власності;

визнати спільним сумісним майном подружжя дворівневий торгівельний об`єкт площею 71,52 кв.м, розташований на торгівельному місці №А-46 ТМК в НВТК «Добробут» та в порядку поділу такого стягнути його вартості на користь ОСОБА_1 у розмірі 911 888,50 грн, припинивши за нею право власності;

визнати спільним сумісним майном подружжя автомобіль «Volkswagen Passat», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 та в порядку поділу такого стягнути його вартості на користь ОСОБА_1 у розмірі 211 550 грн, а Провадження №22-ц/822/70/24

всього стягнути на її користь компенсацію за майно у розмірі 2 293 004 грн;

стягнути на користь позивача судові витрати, в тому числі на правничу допомогу.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 02.03.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.01.2016 року. Від вказаного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 .

Вказувала, що причиною розлучення стала необхідність зміни прізвища позивача для подачі документів на відкриття візи в США, а не припинення шлюбних відносин, які фактично продовжували тривати до листопада 2020 року, та припинилися з ініціативи відповідача в телефонному режимі.

Наголошує, що після розірвання шлюбу сторони перебували у фактичних сімейних відносинах і 01.12.2017 року у них народилося ще дві доньки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Звернула увагу суду на те, що від початку реєстрації шлюбу сторони проживали в квартирі її матері по АДРЕСА_1 , а з кінця 2011 року переїхали на квартиру позивачки по АДРЕСА_2 до 16.04.2020 року та, в подальшому, переїхали в будинок матері позивачки по АДРЕСА_3 .

Стверджує, що факт спільного проживання сторін у незареєстрованому шлюбі після його офіційного розірвання підтверджується належними доказами, а саме: визнанням відповідачем факту проживання сторін та народження доньок у відзиві на позовну заяву у справі №727/10843/20 про стягнення аліментів на утримання дітей, твердженням відповідача про переобладнання та здійснення капітального ремонту в будинку матері позивачки, квитанціями про оплату комунальних послуг в квартирі позивачки по АДРЕСА_4 , виданою ОСОБА_2 довіреністю на ім`я ОСОБА_1 , показами свідків.

Під час перебування у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах сторони набули у спільну власність наступне майно: 15.09.2015 року придбано 20 тонний контейнер на торгівельному місці №321 на території КП МТК «Калинівський ринок»; 03.06.2017 року придбано автомобіль «Volkswagen Passat», 2012 року випуску; 13.09.2017 року придбано дворівневий торгівельний об`єкт площею 71,52 кв.м, розташований на торгівельному місці № НОМЕР_1 ТМК в НВТК «Добробут», а 26.01.2018 року дворівневий торгівельний об`єкт площею 71,52 кв.м, розташований на торгівельному місці №А-46 ТМК в НВТК «Добробут».

На час звернення до суду з позовом відповідач відчужив спільне майно подружжя, без її згоди на реалізацію такого, кошти використав у власних цілях, а тому з посиланням на норми сімейного законодавства просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 жовтня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду сторона позивача оскаржила його в апеляційному порядку, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Наводить ідентичні обставини, викладені в позовній заяві, та посилається на норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Вказує, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними чи шлюбним договором.

Вважає, що спірне майна було придане за час офіційного шлюбу та під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, а відповідач реалізував таке майно та використав кошти на власний розсуд, а тому з відповідача підлягає стягненню 1/2 частина грошової компенсації вартості відчуженого спільного майна, що складає 2 293 004 грн.

У письмових поясненнях сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період придбання спірного майна ОСОБА_2 , отже майно, набуте ОСОБА_2 після розірвання шлюбу та фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, не є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя та не може бути поділене між сторонами

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Обставини щодо належності квартири АДРЕСА_5 на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 , придбання на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_8 , належності житлового будинку по АДРЕСА_3 ОСОБА_8 сторонами визнається та не заперечується, й не є предметом спору (т.1 а.с.17, 18-19, 20).

Також, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 02.03.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який розірвано згідно рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04.01.2016 року (т.1 а.с.12, 14).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (т.1 а.с.13).

Надалі, у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 народилися доньки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 та НОМЕР_5 (т.1 а.с.15-16).

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09.02.2021 року у справі №727/10843/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн на кожну дитину щомісячно починаючи з 23.12.2020 року і до досягнення повноліття дітьми.

У вказаній справі ОСОБА_2 подавав відзив, в якому зазначив, що після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_1 помирилися, продовжили проживати однією сім`єю, в них народилися дві доньки, однак з травня 2020 року сторони припинили фактичні шлюбні стосунки (т.1 а.с.21-27).

Довіреністю від 31.08.2020 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси та вести його справи як ФОП з усіма необхідними для цього повноваженнями, яку скасував заявою від 27.01.2021 року (т.1 а.с.28-29).

Згідно копії квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що в лютому 2020 року ОСОБА_2 здійснював оплату комунальних послуг по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.30).

Згідно договору №1860 від 15.09.2015 року ОСОБА_2 цього дня було придбано 20 тонний контейнер, площею 19,60 кв.м., який розташовувався на території Калинівського ринку в АДРЕСА_7 , на торговельному місці №321.

За договором купівлі-продажу №7341/2020/1920140 від 05.02.2020 року ОСОБА_2 відчужив легковий автомобіль «Volkswagen Passat», 2012 року випуску, який був за ним зареєстрований 03.06.2017 року, ОСОБА_13 (т.1 а.с.32).

Згідно договору купівлі-продажу №8 ТМК від 13.09.2017 року ФОП ОСОБА_8 було придбано дворівневий торгівельний об`єкт загальною площею 71.52 кв.м. (35,76 кв.м на першому поверсі, та 35,76 кв.м. на другому поверсі), який знаходиться на торгівельному місці № НОМЕР_1 ЇМК в навчально-виставковому торговельному комплексі «Добробут» по АДРЕСА_7 (т.1 а.с.33)

Відповідно до договору купівлі-продажу №А-46 ТМК від 26.01.2018 року ФОП ОСОБА_8 було придбано дворівневий торгівельний об`єкт загальною площею 71,52 кв.м. (35,76 кв.м на першому поверсі, та 35,76 кв.м. на другому поверсі), який знаходиться на торгівельному місці №А-46 ТМК в навчально-виставковому торговельному комплексі «Добробут» по АДРЕСА_7 (т.1 а.с.34).

ОСОБА_8 13.08.2020 року зверталася із заявами на ім`я ТОВ «Інвест Альянс» щодо надання дозволу на відчуження торгівельних місць №8 ТМК та №А-46 ТМК (т.1 а.с.36-37).

З листа ТОВ «Інвест Альянс» від 01.12.2020 року №01/12-01 вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на наступні торгівельні місця: ТМК 8, дворівневий торгівельний об`єкт загальною площею 71.52 кв.м. (35,76 кв.м на першому поверсі, та 35,76 кв.м. на другому поверсі), на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2020 року; А-46 ТМК, дворівневий торгівельний об`єкт загальною площею 71,52 кв.м. (35,76 кв.м на першому поверсі, та 35,76 кв.м. на другому поверсі), на підставі договору купівлі-продажу від 14.08.2020 року, посвідчених приватним нотаріусом ЧМНО Пентелюк Т.Л. за реєстровими №3785, №3786 (т.1 а.с.35).

Відповідно до листів ТОВ «Інвест Альянс» від 13.08.2020 року товариство не заперечувало проти відчуження ОСОБА_8 безстрокового права на ведення підприємницької діяльності на торговельних місцях №8 ТМК та №А-46 ТМК (т.1 а.с.38-39).

Листом ТОВ «Інвест Альянс» від 02.02.2023 року №02/02-01 повідомило, що згідно наявної у товариства інформації торговельних місцях №8 ТМК та №А-46 ТМК ОСОБА_2 були відчужені 27.01.2021 року (т.1 а.с.107).

Відповідно до договорів дарування від 27.01.2021 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_14 торговельні місця №8 ТМК та №А-46 ТМК. Вказані торгівельні місця належали ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 14.08.2020 року (т.1 а.с.157-158).

Згідно висновку судових експертів Лещишин А.В. та Демешок В.Ю. №5/23/16/03/23 від 04.04.2023 року за результатами комісійної оціночно-будівельної та авто-товарознавчої експертизи ринкова вартість 20-ти тонного контейнера, площею 19,60 кв.м, який розташований на торговельному місці № НОМЕР_6 у торгівельному секторі №1 на території КП МТК «Калинівський ринок») за адресою АДРЕСА_7 складає 515 355 грн; ринкова вартість дворівневого торговельного місця №8 ТМК, загальною площею 71,52 кв.м, обладнаного в навчально-виставковому торговельному комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » по АДРЕСА_7 , становить 1 823 777 грн; ринкова вартість дворівневого торговельного місця №А-46 ТМК загальною площею 71,52 кв.м, обладнаного в навчально-виставковому торговельному комплексі «Добробут» по АДРЕСА_7 , становить 1 823 777 грн; середня ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Passat», 2012 року, випуску складає 423 100 грн (т.1 а.с.135-173).

Допитаний у справі свідок ОСОБА_7 пояснив, що позивачка є його донькою, ОСОБА_15 проживав з донькою приблизно з 2012 року по пров. Ентузіастів десь 10 років та на 28 ОСОБА_16 , постійно скандалив, а тому не подобався йому. Працювала донька, ОСОБА_15 не працював та нічого не хотів робити. Ремонт у квартирі робили вони за власні кошти, ОСОБА_15 нічого не давав. Десь 2-3 роки тому їхня сім`я розпалась, відповідач поїхав у ОСОБА_17 . У майно сім`ї доньки не вникав, знав що ОСОБА_15 мав автомобіль, контейнери були не його. Контейнери була оформленні на його дружину, які здавались у оренду, він хотів переоформити на себе та після переоформлення продав вказане майно і купив квартиру.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні відмовилась від дачі свідчень.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Щодо вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 04.01.2016 року по листопад 2020 року, колегія суддів вказує наступне.

Вказану вимогу ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона починаючи з 02.11.2011 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, а після його розірвання вони продовжили проживати разом, у них народилося двоє дітей, вони вели спільне господарство, придбавали спільне майно, що, на її думку, підтверджується належними доказами, а саме: проживанням в будинку матері; народженням дітей; квитанціями про сплату комунальних послуг; відзивом на позовну заяву у справі щодо стягнення аліментів на утримання дітей; видачою довіреності на її ім`я з боку ОСОБА_10 ; показами свідків.

Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За приписами абз.5 п.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 ЗУ «Про міліцію» та частини шостої статті 22 ЗУ «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Частиною 2 ст.21 СК України встановлено, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу (ст.74 СК України).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведене узгоджуються із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19.

У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №587/302/16 Верховний Суд вказав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Крім того, у ст.74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Як вбачається з матеріалів сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 04.01.2016 року, однак вони продовжили проживати разом в будинку матері позивачки по АДРЕСА_3 , який був переобладнаний та здійснено капітальний ремонт за спільні кошти, 01.12.2017 року у них народилися доньки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , ОСОБА_2 сплачував комунальні послуги станом на лютий 2020 року в квартирі позивачки по АДРЕСА_2 , в подальшому, позивачка зверталася в суд з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей та у вказаній справі ОСОБА_2 було подано відзив і визнано факт спільного проживання сторін з часу розірвання шлюбу до травня 2020 року, що оцінюється як письмовий доказ у цій справі, і в сукупності з усіма існуючими доказами у справі свідчить про доведеність перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до травня 2020 року, що є переконливими для суду з огляду на встановлені обставини.

Крім того у постанові від 16 листопада 2023 року у справі №757/19682/18-ц щодо поділу майна подружжя ВС зроблено висновок, що судам необхідно досліджувати докази, надавати їм оцінки та відображати у мотивувальній частині рішення суду, зокрема подані процесуальні офіційні документи в інших справах, в яких відбулося визнання обставин, які є предметом дослідження.

Таким чином, з урахуваннями викладеного, колегія суддів вважає, що позивачкою доведено факт спільного проживання сторін у справі без реєстрації шлюбу у період з 04.01.2016 року по травень 2020 року, належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт спільного проживання з травня 2020 року по листопад 2020 року, ОСОБА_1 не надано, матеріали справи таких не містять. Посилання апелянта на уповноваження ОСОБА_2 ОСОБА_1 в серпні 2020 року вчиняти від його імені дії не може бути належним доказом існування між ними відносин, притаманним подружжю, без інших на це належних доказів.

Зазначені обставини не були вірно оцінені судом першої інстанції, у зв`язку із чим вимога підлягає задоволенню частково.

Щодо позовних вимог про визнання спільним майном подружжя, припинення права власності на нього ОСОБА_1 та компенсації його вартості, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 ЦК України).

Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно усталеної судової практики, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, правовий порядок поділу спільної сумісної власності подружжя, набутого у шлюбу, також поширюється і на майно, що придбане жінкою та чоловіком за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, якщо такий факт буде установлено в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц зазначено, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц, від 09 грудня 2020 року у справі №301/2231/17, від 07 квітня 2021 року у справі №402/849/18, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, на які послалася представник заявника на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі №755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі №127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі №301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі №127/7029/15-ц зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано стороною відповідача, автомобіль «Volkswagen Passat», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , набуто сторонами під час спільного проживання і зареєстровано за ОСОБА_2 03.06.2017 року, та, в свою чергу, відчужено останнім без згоди ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу ТЗ №7341/2020/1920140 від 05.02.2020 року за 39 000 грн під час перебування у фактичних шлюбних відносинах (т.1 а.с.62).

Однак за вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не спростував, що розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_1 , відомостей, що кошти вилучені за спірний автомобіль були витрачені в інтересах сім`ї матеріали справи не містять.

Отже, з урахуванням того, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи то суд апеляційної інстанції виходить із ціни автомобіля визначеної станом на 04.04.2023 року 423 100 грн, яка не спростована ОСОБА_20 та вказана в договорі ціна у 39 000 грн є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу.

За наведених обставин слід припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль «Volkswagen Passat», 2012 року випуску та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 211 550 грн компенсації за частку ринкової вартості спірного автомобіля.

Що стосується вимоги про визнання спільним сумісним майном подружжя торговельного об`єкту 20 тонного контейнеру, площею 19,60 кв.м, розташованого на торгівельному місці № НОМЕР_6 , торговий сектор №1 на території КП МТК «Калинівський ринок», то стороною позивача на доведення належності спірного майна ОСОБА_2 надано копію договору №1860 про надання в користування торгівельного місця на території КП МТК «Калинівський ринок» від 15.09.2015 року, з якого вбачається, що торгівельне місце облаштовано торговельним об`єктом 20 тонним контейнером, який є власністю користувача (т.1 а.с.159), однак матеріали справи не містять доказів належності вказаного майна саме ОСОБА_2 , підстави набуття останнім такого у власність та відчуження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що сторона відповідача заперечувала щодо належності контейнера саме відповідачу, неодноразово просила витребувати оригінали договорів у позивачки для огляду в судовому засіданні (т.1 а.с.122-123, 186-189, 192-194), про що сторона позивача була обізнана та надавала пояснення в судовому засіданні, однак будь-яких належних та допустимих доказів останніми не надано, а доводи апеляційної скарги в цій частині не підтверджені такими, що вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо вимог визнаня спільним сумісним майном подружжя дворівневого торгівельного об`єкту площею 71,52 кв.м, що розташований на торгівельному місці № НОМЕР_1 ТМК в НВТК «Добробут» та дворівневого торгівельного об`єкту площею 71,52 кв.м, що розташований на торгівельному місці №А-46 ТМК в НВТК «Добробут», то з урахуванням наявних письмових доказів у справі суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що такі не належали сторонам у справі під час їх перебування у фактичних шлюбних відносинах, власником таких була матір позивачки ОСОБА_8 , набула їх на підставі договорів купівлі-продажу від 13.09.2017 року та 26.01.2018 року відповідно й відчужила такі ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 14.08.2020 року, який надалі розпорядився ними на власний розсуд.

За наведеного вбачається, що спірні торгівельні об`єкти були набуті ОСОБА_2 після припинення сторонами фактичних шлюбних відносин, отже не можуть бути визнані спільним майном подружжя та, як наслідок, отримання позивачем компенсації за частки вартості таких.

Отже, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими, а рішення суду попередньої інстанції підлягає скасуванню з прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог і покладення на відповідача обов`язку компенсувати на користь позивача 211 550 грн, як частки вартості спірного автомобіля.

Мотивом для прийняття нової постанови - про задоволення позову відповідно до п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 12 405 грн, за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в розмірі 18 607,50 грн, а тому з урахуванням часткового задоволення позовних вимог які становлять 9,23%, компенсації підлягає судовий збір у розмірі 1144,98 грн за подання позовної заяви та 1717,47 грн за подання апеляційної скарги за рахунок ОСОБА_2 .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 жовтня 2023 року, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання задовольнити частково та встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 04 січня 2016 року по травень 2020 року.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільним сумісним майном подружжя автомобіль «Volkswagen Passat» та стягнення частини його вартості задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 211 550 (двісті одинадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят) грн компенсації за (одну другу) частку ринкової вартості вказаного автомобіля.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 862 (дві тисячі вісімсот шістдесят дві) грн 45 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк