ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1515/22 Номер провадження 22-ц/814/1061/24Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В.А. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

cуддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

за участю секретаря: Владімірова Р.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області, який діє в інтересах Заводської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 10 листопада 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Заводської міської територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування (Заводська міська рада), третя особа: Перша Лохвицька державна нотаріальна контора, зацікавлена особа: Лохвицький районний відділ ДРАЦС управління державної реєстрації Північно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Суми) про встановлення факту родинних відносин та визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його двоюрідна баба ОСОБА_2 , яка була рідною сестрою рідного діда ОСОБА_1 по материній лінії.

Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, в склад якого входить земельна частка (пай) загальною площею 3,0 умовних кадастрових гектара, якf знаходиться на території Заводської міської територіальної громади Миргородського району Полтавської області (колишня Пісківська сільська рада).

Від імені спадкодавця заповіти не посвідчувалися. Спадкова справа не заводилася. При зверненні до нотаріальної контори по питанню оформлення своїх спадкових прав після померлої ОСОБА_2 , йому було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майнj та неможливості встановити факт родинних відносин між ним та спадкодавцем.

У зв`язку з чим просив встановити факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 є його двоюрідною бабою та визнати за ним в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай) після померлої ОСОБА_2 .

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 10 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Встановлено факт, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 є двоюрідною бабою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , право на земельну частку (пай) загальною площею 3,0 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Заводської міської територіальної громади Миргородського району Полтавської області (колишня Пісківська сільська рада) , яке належало спадкодавцю на підставі Сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ №0318527, виданого на підставі розпорядження Лохвицької райдержадміністрації від 20.06.1997 року за №281 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №11097 від 01.08.1998 року.

Не погодившись з даним судовим рішенням, керівник Миргородської окружної прокуратури Полтавської області, який діє в інтересах Заводської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області оскаржив його в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначав, що до даних правовідносин необхідно застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року з огляду на те, що спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Норми зазначеного Кодексу не передбачали п`ятої черги спадкоємців, тому позивач ОСОБА_1 не входить до кола спадкоємців, право на спадкове майно у нього не виникло, що свідчить про безпідставність заявлених ним вимог.

Крім того, позивачем не доведено належними та достатніми доказами ступінь спорідненості з померлою ОСОБА_2 , що не було взято судом до уваги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з оглядку на наступне.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно в склад якого входить земельна частка (пай) загальною площею 3,0 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Заводської міської територіальної громади Миргородського району Полтавської області (колишня Пісківська сільська рада), яка належала спадкодавцю на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ПЛ №0318527, виданого на підставі розпорядження Лохвицької райдержадміністрації від 20.06.1997 року за №281 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №11097 від 01.08.1998 року.

Від імені спадкодавця заповіти не посвідчувалися. Спадкова справа не заводилася. При зверненні позивача до нотаріальної контори по питанню оформлення своїх спадкових прав після померлої ОСОБА_2 йому було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на майно та неможливо встановити факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем.

На даний час втрачено оригінал Сертифіката на земельну частку (пай) серії ПЛ №0318527, але той факт, що ОСОБА_2 належало право на вищевказану земельну ділянку підтверджується інформаційним листом від 15.05.2018 року № 562/170-18 відділу у Лохвицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту родинних відносин позивача і ОСОБА_2 , та, посилаючись на норми ст.ст. 1216-1218, 1265 ЦК України, визнав за позивачем право власності в порядку спадкування на земельну частку (пай).

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, зроблені на підставі неправильно застосованих норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. При цьому колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Згідно з п. 3 ч. ч. 1,2 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII).

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до ч. 4 ст. 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 зазначила про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).

Отже, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною 4 ст. 56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У даній справі прокурор вступив у справу з метою захисту інтересів держави в особі уповноваженого органу - Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, подавши апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Прокурором попередньо повідомлено Заводську міську раду, що спірним рішенням судом фактично було позбавлено територіальну громаду в праві на набуття спірної земельної ділянки у комунальну власність, оскільки позивач не входить до числа спадкоємців за положеннями ЦК УРСР 1963 року, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому спірне майно (земельні ділянки), яке не прийняте у спадщину, переходить до держави.

На лист прокурора Заводська міська рада повідомила, що оскарження рішення суду першої інстанції не здійснювалось і не може бути здійснено в зв`язку із неможливістю здійснити сплату судового збору.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором попередньо повідомлено міську раду про здійснення представництва інтересів у суді шляхом подачі апеляційної скарги у справі, що підтверджується матеріалами справи.

Отже, у даній справі виконано вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру», а також вимоги ч. 4 ст. 56 ЦПК України, в апеляційній скарзі обґрунтовано у чому полягає порушення інтересів держави, підстави для звернення до суду прокурора у зв`язку із неналежним виконанням уповноваженим органом своїх повноважень щодо захисту інтересів держави у справі, а саме бездіяльності щодо оскарження рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 318 ЦК України одним з суб`єктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження через відповідну міську (сільську) раду (стаття 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року внесено зміни до Земельного Кодексу України, яким змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до органів місцевого самоврядування.

З огляду на це належним суб`єктом, який наділений правом розпорядження державними землями запасу сільськогосподарського призначення, наразі, є відповідна сільська, селищна чи міська рада.

Уповноваженим органом у спірних правовідносинах є Заводська міська рада Миргородського району Полтавської області (відповідач у справі).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до ч.ч. 5, 6, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2019 року у справі № 915/20/18 дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи, що беззаперечно свідчить про можливість представництва органами прокуратури в суді інтересів держави в особі органів місцевого самоврядування.

Із матеріалів справи убачається, що спадкодавець ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а отже, на спірні правовідносини поширюються норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, тому застосування судом першої інстанції норм Цивільного кодексу 2004 року є помилковим.

Діючим на час відкриття спадщини Цивільним кодексом передбачалося дві черги спадкоємців за законом. Зокрема, згідно ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (в тому числі усиновлені), чоловік (дружина) і батьки (усиновлювачі) померлого. Онуки і правнуки спадкоємця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того із батьків, який повинен бути спадкоємцем.

Стаття 530 ЦК України встановлює, що при відсутності спадкоємців першої черги або у разі неприйняття ними спадщини, а також у разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, спадкують в рівних частках брати і сестри померлого, а також дід і баба померлого як зі сторони батька, так і зі сторони матері.

Викладені норми Цивільного кодексу, що діяв на час відкриття спадщини, не передбачають інших черг та кіл осіб спадкоємців, тому заявлений до встановлення факт не має юридичного значення. За таких обставин позовні вимоги про встановлення факту родинних відносин зі спадкодавцем ОСОБА_2 як двоюрідного онука та віднесення його, позивача, за нормою ст.1265 ЦК України до спадкоємців п`ятої черги і визнання за ним права власності на земельну частку (пай) - є безпідставними та в їх задоволенні необхідно відмовити.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що спадщина після смерті ОСОБА_2 у передбачений законом строк ніким не була прийнята, заповіт не складався, тому відповідно до вимог статті 524 ЦК Української РСР за правом спадкоємства переходить до держави.

При цьому слушними є доводим апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 , в розумінні діючого на час відкриття спадщини ЦК УРСР не може відноситись до спадкоємців ні першої, ні другої черги, а відтак його твердження про те, що він прийняв спадщину шляхом вступу в оперативне управління нею - позбавлені правового змісту та не можуть розглядатись як підстави для судового захисту.

Оскільки, упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, що має місце в даному випадку, вважається, що така спадщина переходить до держави в силу закону.

Також ЦК УРСР 1963 року не передбачав визнання спадщини відумерлою.

За вказаних обставин, застосування судом першої інстанції до вказаних спадкових правовідносин положення Книги Шостої ЦК України згідно до ст. 5 та п.4 Прикінцевих та перехідних положень є не вірним, суперечить роз`ясненням Постанив Пленуму ВСУ від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якими чітко визначено, шо в разі відкриття спадщини до 01.01.2004 р. і строк для її прийняття не закінчися на час набуття чинності новим ЦК України, то до спадкових правовідносин застосовуються норми ЦК України. В інших випадках спадкові відносини щодо спадщини, відкритої до набуття чинності новим ЦК регулюються положеннями Цивільного Кодексу УРСР.

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з позивача на користь Полтавської обласної прокуратури підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2232,90 грн.

Керуючись ст. ст. 367,368, п.п.3.4 ч.1 ст.376, ст. ст. 381-384,389-391 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області, який діє в інтересах Заводської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області задовольнити.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 10 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Заводської міської територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування (Заводська міська рада) про встановлення факту родинних відносин та визнання права на земельну частку (пай).

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Миргородської окружної прокуратури Полтавської області витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2232,90 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 31 січня 2024 року.

Судді: О.І. Обідіна С.Б. Бутенко О.В. Прядкіна