Номер провадження: 22-ц/813/2492/24
Справа № 497/761/22
Головуючий у першій інстанції Раца В. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Трофименка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування, в особі ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Городненської сільської ради Болградського району Одеської області, про визначення місця проживання дитини з матір`ю та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , орган, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб - Орган опіки та піклування, яким є виконавчий комітет Городненської сільської ради Болградського району Одеської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, мотивуючи це тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сумісне проживання з відповідачем вони припинили у 2021 році, та шлюб було розірвано рішенням Болградського районного суду від 11.03.2022 року. 21 жовтня 2021 роки вони з відповідачем уклали нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дитини та участі у її вихованні, відповідно до якого визнали, що дитина постійно проживатиме з нею за адресою АДРЕСА_1 . Крім цього, вони в цьому договорі домовилися про участь батька у вихованні дитини, а саме дитини буде перебувати у батька 2 рази на місяць з ранку понеділка до вечора п`ятниці першого та третього тижня, та 2 рази на місяць з ранку суботи по вечір неділі другого та четвертого тижня. За узгодженням з матір`ю та при її згоді дитина може додатково перебувати у батька в будь-який час. Однак відповідач з 26 лютого 2022 року незаконно утримує дитину у себе, створює їй перешкоди у вільному спілкуванні з дитиною, у зв`язку з чим вона у березні 2022 року звернулася до служби у справах дітей Городненської сільської ради Болградського району Одеської області, та відповідно до висновку від 11.04.2022 року місцем проживання дитини визначено з нею, але незважаючи на це, відповідач продовжує створювати перешкоди у реалізації своїх батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , тому вона звернулася до суду з цим позовом.

05.10.2022 року ОСОБА_1 звернувся з окремим позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, обґрунтовуючи його тим, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з ним, має належні умови проживання та розвитку, він не перешкоджає матері дитини відвідувати його, і вважає, що проживання дитини разом з батьком буде найбільше відповідати інтересам сина.

Ухвалою суду від 30.11.2022 року вказані позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 .

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з ним - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити, а вимоги ОСОБА_1 задовольнити та визначити місце проживання дитини разом з батьком, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У частині першій статті 130 ЦПК України зазначено, що у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Аналіз частини шостої статті 128, частини першої статті 130 ЦПК України дає підстави для висновку, що судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи лише у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 201/9898/19).

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18 сформульовано висновок про те, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то потрібно припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому потрібно виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, представник третьої особи - органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Городненської сільської ради Болградського району Одеської області в судове засідання, призначене на 16.01.2024 року на 15-00 г. не з`явився, про причини не явки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавав.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , визначаючи місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, прийняв до уваги висновки органу опіки та піклування Городненської сільської ради Болградського району Одеської області, врахував вік дитини та можливість створення належних умов для виховання, а також взяв до уваги якнайкращі інтереси дитини.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком, суд виходив з неможливості його задоволення, оскільки саме батьком було порушено нотаріально посвідчений договір про визнання місця проживання дитини та участі у її вихованні від 21.10.2021 року, крім цього ним створюються перешкоди матері дитини ОСОБА_2 з реалізації в повній мірі своїх прав та обов`язків, що за своєю сукупністю може негативно вплинути на розвиток та психічний стан малолітньої дитини, та виходячи з доведеності позову матері дитини - ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з нею.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27.04.2022 року є сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 11.03.2022 року, шлюб між сторонами розірвано;

- відповідно до нотаріально посвідченого договору про визнання місця проживання дитини та участі у її вихованні від 21.10.2021 року, сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 встановили порядок проживання та утримання спільного малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до його повноліття. З п.2 цього договору вбачається, що сторони прийшли до згоди, що у зв`язку з тим, що дитина постійно проживає з матір`ю ОСОБА_2 , для встановлення участі в забезпеченні умови життя дитини та для реалізації права батька на особисте виховання дитини, сторони домовилися, що дитина буде перебувати у батька згідно з цим договором, а саме: 2 рази на місяць з ранку понеділка до вечора п`ятниці першого та третього тижня кожного місяця та 2 рази на місяць з ранку суботи по вечір неділі другого та четвертого тижня. Крім цього, відповідно до п.3 договору, за узгодженням з матір`ю та при її згоді, дитина може додатково перебувати у батька у будь-який час. Спілкування батька з дитиною у свята здійснюється за попередньою домовленістю з матір`ю, а у разі недосягнення домовленості відповідно до викладеного графіку.

Як стверджує позивач ОСОБА_2 , відповідач не повертає їй дитину, та з 26.02.2022 року утримує дитину у себе, порушуючи укладений договір, що підтверджується заявою позивачки ОСОБА_2 до служби у справах дітей Городненської сільської ради від 16.03.2022 року.

Під час розгляду справи, суду тричі було надано висновок органу опіки та піклування, а саме висновок органу опіки та піклування Городненської сільської ради від 11.04.2022 року, наданий позивачем разом з позовом, від 02.09.2022 року за ухвалою суду про необхідність надання відповідного висновку, та від 09.11.2022 року за ухвалою суду про необхідність надання відповідного висновку за позовною заявою ОСОБА_1 , відповідно до яких є доцільним визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , оскільки батько дитини не працює, не надає матері дитини можливості взяти дитину хоча б на короткий час, що може негативно вплинути на психічний стан дитини та її формування.

Крім цього, до зазначених висновків були додані акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме щодо наявності достатніх та належних умов для проживання, розвитку та виховання малолітньої дитини, протоколи індивідуальних бесід з батьками, характеристики, та довідки про склад сімей.

Свідок ОСОБА_5 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_1 , суду пояснила, що восени 2021 року ОСОБА_2 пішла від їхнього сина ОСОБА_1 з дитиною, після чого вони уклали договір щодо участі батьків у вихованні дитини. Позивачка пішла жити з іншим чоловіком ОСОБА_6 , тому ОСОБА_1 не віддає їй дитину. Її син ОСОБА_1 дуже гарний батько, займається розвитком дитини, в будинку є усі належні умови для проживання та розвитку дитини, він не чинить жодних перешкод у можливості відвідування дитини його матір`ю ОСОБА_2 , та вона часто приходить до сина.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що є дядьком відповідача ОСОБА_1 , та йому відомо, що позивачка ОСОБА_2 восени з дитиною пішла жити до іншого чоловіка ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що є матір`ю позивачки ОСОБА_2 , коли сторони одружилися, вони спочатку жили добре, потім переїхали до м. Одеси, її донька ОСОБА_9 пішла працювати, бо потрібні були гроші сім`ї. Згодом відносини погіршилися, вони розірвали шлюб, домовилися що дитина буде по два тижні проживати у батька і два тижні у матері, але коли вони останній раз приїхали за дитиною з позивачкою, то дитину відповідач не відпустив.

Крім того, з матеріалів справи наданих ОСОБА_2 до Одеського апеляційного суду вбачається, що після ухвалення 05.04.2023 року оскаржуваного ОСОБА_1 судового рішення, яким визначено місця проживання дитини з матір`ю:

- мати дитини неодноразово зверталась до органу опіки та піклування Виконавчого комітету Городненської сільської ради та до Болградського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області із заявами про здійснення з боку батька малолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні матері з дитиною шляхом вже повного обмеження будь-якого доступу до дитини (т. 4 а. с. 54-58);

- дитина припинила відвідування дошкільного відділення Новотроянівського ліцею, оскільки фактично відвідувала молодшу групу цього дошкільного закладу лише з 02.11.2022 року до 10.11.2022 року (т.4 а. с. 53).

Колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У статті 19 СК України визначено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Подібна норма права міститься у пункті 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок № 866), згідно з якою під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

Також у пункті 72 Порядку № 866 зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 608/190/18 (провадження № 61-1612св19), окрім обов`язковості врахування якнайкращих інтересів дитини, також зазначено, що всупереч положенням статей 19, 161 СК України розгляд справи судом першої інстанції проведено без отримання відповідного висновку органу опіки та піклування, який для цієї категорії справ є обов`язковим. Незважаючи на те, що такий висновок не має для суду наперед встановленого значення, а оцінюється судом в сукупності з іншими наявними в справі доказами, неотримання такого висновку не може бути проігноровано судом взагалі.

У справі, що переглядається, орган опіки та піклування Городненської сільської ради Болградського району Одеської області на вимогу суду після відкриття провадження у цій судовій справі з приводу вирішення усіх позовних вимог сторін (розв`язання спору в суді), як це визначено у ч. 5 ст. 19 СК України, надав висновок від 09 листопада 2022 року, згідно з яким рекомендував визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Зі змісту висновку органу опіки та піклування Городненської сільської ради за № 7 від 09.11.2022 року вбачається, що органом опіки та піклування враховані характеристики на обох батьків, здійснено обстеження умов проживання обох батьків. Враховано, що мати дитини працює, батько - не працює, а також, що відносини між батьками дитини залишаються емоційно-напруженими. Дитина на час надання висновку проживає разом з батьком, який на протязі останніх 9 місяців (станом на листопад 2022 року) забороняє зустрічі матері з дитиною наодинці і не дозволяє матері забирати дитину до неї додому, внаслідок чого мати вимушена спілкуватися з дитиною на короткий термін лише у присутності батька. Такі дії батька порушують права дитини та негативно впливають на її психоемоційний стан. Під час зустрічі матері з дитиною дитина виявляє бажання залишитися з нею.

Відповідно до ч.3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Встановивши, що 26 лютого 2022 року, ОСОБА_1 всупереч умовам укладеного між сторонами договору про визнання місця проживання дитини не повернув дитину до визнаного місця проживання з матір`ю і, таким чином, не розриваючи даний договір, в односторонньому порядку змінив місце проживання дитини і з цього часу забороняв зустрічі дитини та матері наодинці і не дозволяв матері забирати дитину додому, врахувавши висновок органу опіки та піклування, а також, що мати дитини працює, а батько - не працює і не довів наявності у нього стабільного самостійного доходу, районний суд набув правильного висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю з огляду на те, що батько, хоча й створив належні умови для проживання дитини, однак, перешкоджаючи ОСОБА_2 у спілкуванні із сином наодинці і періодичному проживанню дитини за місцем проживання матері відповідно до умов діючого договору про визнання місця проживання дитини не довів, що це перешкоджає нормальному розвиткові дитини і діяв всупереч інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки створювані одним із батьків для іншого (всупереч діючого не розірваного у встановленому порядку нотаріального договору про визнання місця проживання дитини) протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19.

Сам по собі факт створення нової сім`ї ОСОБА_2 не є обставиною, яка унеможливлює визначення місця проживання дитини з нею чи надає перевагу батькові у визначенні місця проживання дитини з ним.

Відомості щодо притягнення ОСОБА_2 або ОСОБА_6 до відповідальності за вчинення насильства щодо дитини в матеріалах справи відсутні, як і звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з цього приводу.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 може проживати з дитиною в м. Одесі на правильність висновків районного суду не впливають.

Так, у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16 зазначено, що місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

ОСОБА_2 , звертаючись з позовом до суду, просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 з нею. В якості адреси проживання на час розгляду справи ОСОБА_2 зазначила: АДРЕСА_1 , а орган опіки та піклування надаючи висновок щодо вирішення справи, обгрунтовано досліджував умови проживання саме за вказаною адресою.

Наявність висновку органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дитини із матір`ю не вимагає надання окремого висновку про недоцільність проживання дитини з батьком, оскільки за обставин розглядуваної справи батьки і дитина проживають в селах Олександрівка та Нові Трояни, які знаходяться в межах Городненської територіальної громади Болградського району Одеської області, а отже орган опіки та піклування - Городненська сільська рада (виконком) був вправі в одному висновку вирішувати питання доцільності проживання дитини з одним із батьків.

Питання встановлення спільної фізичної опіки над дитиною сторонами справи не ініціювалося та судом першої інстанції не досліджувалося.

При цьому незалежно від визначення місця проживання дитини - легальна опіка щодо дитини (всі питання, пов`язані з вихованням, розвитком, навчанням тощо) підлягають вирішенню за згодою обох батьків, з урахуванням інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи судом, який належним чином і у відповідності до законодавства не вирішив питання про заявлений відвід головуючому судді і який підлягав відводу, не можуть бути взятими до уваги з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи 04.10.2022 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Янковським О.В. подано письмову заяву про відвід головуючого судді Раца В.А.

В судовому засіданні 07.10.2022 року відповідач ОСОБА_1 заперечував подальший розгляд справи за відсутності свого представника адвоката Янковського О.В., внаслідок чого справу відкладено до 13-00 г. 18.10.2022 року (т.1 а. с. 151).

18.10.2022 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Янковським О.В. подано письмову заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з його хворобою (т.1 а. с. 154).

В судовому засіданні 18.10.2022 року відповідач ОСОБА_1 заперечував подальший розгляд справи за відсутності свого представника адвоката Янковського О.В., внаслідок чого справу відкладено до 13-30 г. 26.10.2022 року (т.1 а. с. 161).

26.10.2022 року у зв`язку зі знеструмленням електромережі Болградського райсуду Одеської області справу відкладено до 04.11.2022 року до 13-30 г. (т.1 а. с. 163-164).

В судовому засіданні 04.11.2022 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Янковський О.В. підтвердив, що 04.10.2022 року головуючому судді Раца В.А. дійсно був заявлений відвід, але наразі адвокат просив його не розглядати, оскільки він та його клієнт даний відвід не підтримують (т.1 а.с. 166).

Доводи апеляційної скарги про те, що в судовому засіданні 04.11.2022 року представник відповідача та відповідач наполягали на розгляді заяви про відвід від 04.10.2022 року, а головуючий незважаючи на це, відвід не розглянув і викривив заяву відповідача та його представника, зазначивши у протоколі судового засідання від 04.11.2022 року про те, що відповідач і його представник не підтримують заяву про відвід від 04.10.2022 року, не можуть бути взятими до уваги, оскільки згідно з технічного аудіозапису судового засідання від 04.11.2022 року чітко вбачається, що представник відповідача адвокат Янковський О.В. просив не розглядати поданий ним в інтересах відповідача ОСОБА_1 відвід головуючому судді і відповідач таку позицію свого представника підтримав, що відповідає протоколу судового засідання. Будь-яких зауважень на протокол судового засідання від 04.11.2022 року або на технічний запис судового засідання від 04.11.2022 року відповідач та його представник у встановленому порядку до суду першої інстанції не подавали.

22.02.2023 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Янковським О.В. також подано заяву про відвід головуючому судді, яка ухвалою суду від 27.02.2023 року залишена без задоволення та передано до канцелярії суду для визначення судді в порядку ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Болградського районного суду Одеської області Кравцової А.В. від 28.02.2023 року відмовлено у задовленні заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Янковського О.В. про відвід головуючого судді Раца В.А. (т. 3 а. с. 92-94).

02.03.2023 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Янковським О.В. подано заяву про відвід головуючому судді, яка ухвалою суду від 07.03.2023 року залишена без задоволення та передано до канцелярії суду для визначення судді в порядку ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Болградського районного суду Одеської області Кравцової А.В. від 08.03.2023 року відмовлено у розгляді заяви (залишено без розгляду) представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Янковського О.В. про відвід головуючого судді Раца В.А. у зв`язку з повторністю підстав, розглянутих раніше (т. 3 а. с. 114-115).

23.03.2023 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Янковським О.В. подано заяву про відвід головуючому судді, яка ухвалою суду від 27.03.2023 року залишена без розгляду у зв`язку з тим, що заява надійшла пізніше ніж за три робочі дні до судового засідання і підстави з яких заявлений відвід вже вирішувалися в цій справі раніше.

28.03.2023 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Янковським О.В. подано заяву про відвід головуючому судді, яка ухвалою суду від 29.03.2023 року залишена без розгляду у зв`язку з тим, що заява надійшла пізніше ніж за три робочі дні до судового засідання і підстави з яких заявлений відвід вже вирішувалися в цій справі раніше.

Враховуючи встановлені обставини, відсутні достатні підстави для висновку, що справа розглянута неналежним судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зведені лише до переоцінки доказів та незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких достатніх обставин, які б ставили під обґрунтований сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 18.01.2024 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова