Справа № 347/618/23
Провадження № 22-ц/4808/214/24
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузів А.В.

з участю особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 і його представника адвоката Юркевич Х.М., представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Борис Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Косівського районного суду про забезпечення позову, постановлену суддею Крилюк М.І. 30 листопада 2023 року у м.Косів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в:

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову.

Заяву мотивовано тим, що в шлюбі з відповідачем спільними трудовими зусиллями за спільні кошти реконструйовано гараж-навіс площею 116 кв.м. (літ А), зведений на земельній ділянці, якою відповідач користується на підставі Договору оренди земельної ділянки площею 0,2440 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; добудовано гараж з підсобними приміщеннями площею 368 кв.м. (літера Б) та склад площею 465,30 кв. (літ В), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Оскільки вартість та площа об`єкта будівництва істотно збільшилась внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя під час перебування у шлюбі, а відповідач вважає, що вказане майно належить виключно йому, існує більш ніж достатньо підстав вважати, що таке майно може бути незаконно відчужене відповідачем на користь третіх осіб до вирішений судом справи по суті без її згоди. Також невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання майбутнього рішення суду. На підтвердження даних обставин слід взяти до уваги факт відчуження спільного майна до прийняття судом рішення про розлучення, зокрема транспортних засобів, придбаних під час шлюбу.

Просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю (гараж з підсобними приміщеннями), реєстраційний номер 36, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складовими частинами якого є: гараж площею 116 кв.м. (літера А); гараж з підсобними приміщеннями площею 368 кв.м (Літ.Б); склад площею 465,30 кв.м ( ОСОБА_3 (а.с.157-158,том.1).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 30 листопада 2023 року задоволено заяву про забезпечення позову. Накладено арешт на нежитлову будівлю (гараж з підсобними приміщеннями), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 36, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складовими частинами якого є: гараж площею 116 кв. м. (Літера А); гараж з підсобними приміщеннями площею 368,00 кв. м. (Літера Б); склад площею 465,30 кв. м. (Літера В) (а.с.183-184,том.1).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Вказує, що нежитлова будівля (гараж-навіс) за адресою: АДРЕСА_1 являється його особистою власністю, право власності на яку він набув ще 31 жовтня 2007 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачкою (31.08.2010 року), що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.10.2007 року. В 2009 році особисто почав здійснювати добудову до даної нежитлової будівлі гараж-навісу. Будівництво закінчено на початку 2010 року, загальна площа добудованого гаражу з підсобними приміщеннями становила 348 кв.м., площа складу - 465,30 кв.м.

У зв`язку з оформленням документів на земельну ділянку під дане будівництво гаражу з підсобними приміщеннями та складу він зміг подати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації аж 06 грудня 2013 року.

Зазначає, що заявницею не наведено достатнього обґрунтування його необхідності та не надано доказів на підтвердження того, що невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Крім того, спір між сторонами існує, як вказує позивачка, тільки щодо тієї частини нежитлової будівлі (гаражу з підсобними приміщеннями) щодо якої істотно збільшилась площа внаслідок проведеного будівництва, проте судом накладено арешт на цілий об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю (гараж з підсобними приміщеннями), власником якої є саме відповідач.

Задовольнивши заяву про забезпечення позову, суд позбавив права користування та розпорядження своїм майном, адже він здійснював в зазначеному нежитловому приміщенні підприємницьку діяльність та отримував кошти, які використовував як на своє утримання так і на утримання неповнолітніх дітей, а, наклавши арешт на зазначене нежитлове приміщення, суд позбавив його можливості здійснювати підприємницьку діяльність.

Також вказує, що у зв`язку з розглядом даної справи ним понесено витрати на професійну правничу допомогу, що складається з витрат на підготовку апеляційної скарги у розмірі 4000 грн та участь у судовому засіданні 2000 грн.

Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою заяву залишити без задоволення. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь судовий збір у розмірі 536,80 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн (а.с.3-11,том.2).

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги є незрозумілими, безпідставними та надуманими.

Наявні в матеріалах справи докази заперечують факт права особистої власності відповідача на спірний об`єкт. Після реконструкції та добудови вартість та площа об`єкта будівництва істотно збільшилась (з 116 кв.м. до 949 кв.м. сумарно) внаслідок спільних затрат подружжя під час перебування у шлюбі.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заявлених вимог застосованим заходам забезпечення позову є безпідставними, оскільки судом накладено арешт на майно відповідача в межах позовних вимог.

Приклади недобросовісної поведінки відповідача щодо майна, яке підлягає поділу, дають всі підстави вважати, що відсутність заходів забезпечення позову може стати можливістю відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб до вирішення судом справи по суті без її на те згоди, що унеможливить виконання майбутнього рішення суду.

Обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатись ним.

Щодо витрат на правничу допомогу, то в даній справі в грудні 2023 року не відбувалося жодного судового засідання, тому відшкодування витрат на правову допомогу за участю адвоката в судовому засіданні в грудні 2023 року не підлягають задоволенню.

Просить ухвалу суду залишити змін (а.с.73-79,том.2).

Вислухавши доповідь судді, пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_1 і його представника адвоката Юркевич Х.М., представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Борис Л.Д., дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи заяву, суд виходив з положень ст.149-150, 153-154, 157, 198 , 200 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову, вважав достатніми підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

З таким висновком апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у пункті 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Згідно з положеннями частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно із абзацами першим - другим частини 5 цієї статті, про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлову будівлю (гараж з підсобними приміщеннями), реєстраційний номер 36, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складовими частинами якого є: гараж площею 116 кв.м. (літера А); гараж з підсобними приміщеннями площею 368 кв.м (Літ.Б); склад площею 465,30 кв.м ( ОСОБА_4 ), посилаючись на те, що право на це майно вона може мати за рішенням суду на підставі частини 1 статті 62 СК України (а.с.157-158,том.1).

Предметом доказування є істотність збільшення майна у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі (гаража з підсобними приміщеннями), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що спір у справі наявний щодо поділу майна, як спільної сумісної власності подружжя, позивачка претендує та половину вартості майна, яке за час шлюбу збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, відповідач, як єдиний власник нерухомого майна в будь-який час має реальну можливість розпорядитися цим майном або зменшити його вартість шляхом демонтажу конструктивних елементів, доказування у справі вимагає дослідження об`єкта нерухомого майна, тому суд вірно дійшов до висновку, що не вжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

У цьому випадку співмірним, належним та ефективним заходом забезпечення позову є здійснення опису та накладення арешту на спірне нерухоме майно і вжиття такого заходу до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача на володіння та користування майном, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

Доводи апеляційної скарги, що підстави для накладення арешту не підтверджені належними доказами, не заслуговують на увагу .

При цьому, колегія суддів зауважує, що накладення арешту є лише тимчасовою мірою, на час розгляду справи, та не перешкоджає власнику володіти та користуватись спірним майном (гаражем) і такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Косівського районного суду від 30 листопада 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

В.Д.Фединяк

Повний текст постанови складено 26 січня 2024 року.