Житомирський апеляційний суд
Категорія 44 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Антоневської В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/15733/14-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг «Україна», Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як правонаступників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , про стягнення заборгованості за кредитними договорами

за апеляційними скаргами ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_3 та ОСОБА_2

на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року, яке ухвалене під головуванням судді Корицької В.О.

встановив:

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг «Україна» (далі ТОВ «ОТП Факторинг «Україна») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 року у розмірі 152 447,57 доларів США, еквівалент в гривнях 1 974 227,28 грн., з них: 134 620,66 доларів США (1743365,14 грн.) заборгованість за кредитом; 17 826,91 доларів США (230863,14 грн.) заборгованість за відсотками та 7 205 929,58 грн. пеня та штрафні санкції, стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №ML-010/158/2008 від 10.01.2008 у розмірі 17 342,11 доларів США, еквівалент в гривнях 224 583,87 грн., з них: 14 780,65 доларів США (191 408,56 грн.) заборгованість за кредитом; 2 561,76 доларів США (33 175,23 грн.) заборгованість за відсотками та 819 731,14 грн. пеня та штрафні санкції, а також стягнути в солідарному порядку з відповідачів судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 16.04.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №CNL/010/028/2007, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у сумі 137 500,00 доларів США, зі строком повернення до 16.04.2024 року. З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитних зобов`язань по вказаному договору, 16.04.2007 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №SRCNL-010/028/2007.

Також між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №МL-010/158/2008 від 10.01.2008 року, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у сумі 15 780,00 доларів США, зі строком повернення до 10.01.2023 року. З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитних зобов`язань по вказаному договору, між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №SR-010/158/2008 від 10.01.2008 року.

27.01.2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг «Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами № CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 року, №МL-010/158/2008 від 10.01.2008 року та договорами поруки № SRCNL-010/028/2007 від 16.04.2007 року, № SR-010/158/2008 від 10.01.2008 року.

Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань, станом на 09.10.2014 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № CNL/010/028/2007 складає 152 447,57 доларів США, еквівалент в гривнях 1 974 227,28 грн., з них: 134 620,66 доларів США (1 743 365,14 грн.) заборгованість за кредитом; 17 826,91 доларів США (230 863,14 грн.) заборгованість за відсотками та 7 205 929,58 грн. пеня та штрафні санкції.

Станом на 09.10.2014 р. заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № МL-010/158/2008 складає 17 342,11 доларів США, еквівалент в гривнях 224 583,87 грн., з них: 14 780,65 доларів США (191 408,56 грн.) заборгованість за кредитом; 2 561,76 доларів США (33 175,23 грн.) заборгованість за відсотками та 819 731,14 грн. пеня та штрафні санкції, яку позивач простить стягнути на свою користь.

Заочним рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 р., визначену станом на 09.10.2014 р. у сумі 1 994 227,28 грн., з яких: заборгованість за кредитом 134 620,66 доларів США (1 743 365,14 грн.), заборгованість по відсотках за користування кредитом 17 826,91 доларів США (230 863,14 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків 20 000 грн. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №МL-010/158/2008 від 10.01.2008 р., визначену станом на 09.10.2014 р. у сумі 229 583,87 грн., з яких: заборгованість за кредитом 14 780,65 доларів США (191 408,56 грн.), заборгованість по відсотках за користування кредитом сумі 2 561,76 доларів США (33 175,32 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків 5 000 грн. Вивішено питання розподілу судових витрат.

09 вересня 2020 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року, яка ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 29 вересня 2020 року була залишена без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 07 жовтня 2020 року подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення в частині стягнення із неї на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 р., визначену станом на 09.10.2014 р. у сумі 1 994 227,28 грн., з яких: заборгованість за кредитом 134 620,66 доларів США (1 743 365,14 грн.), заборгованість по відсотках за користування кредитом 17 826,91 доларів США (230 863,14 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків 20 000 грн. та судового збору, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову до неї в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що банк звернувся до суду з вищевказаним позовом до поручителя лише 13.10.2014 року, тобто поза межами шестимісячного строку від дня настання основного зобов`язання за кредитним договором, який був банком перенесений у зв`язку із направленням боржнику 02.07.2010 року дострокової вимоги про погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором. Таким чином, вважає, що у даному випадку порука припинилася в силу положень ст. 559 ЦК України. Також вказувала, що сума заборгованості боржника не відповідає дійсності та значно завищена. Окрім того, вона не була повідомлена про розгляд вказаної справи, будь-яких процесуальних документів не отримувала.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року провадження у вказаній справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників померлої ОСОБА_3 .

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 13 серпня 2021 року поновлено провадження у справі та залучено правонаступників відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

25 серпня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_2 на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 16 червня 2015 року, яка ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 серпня 2021 року була повернута скаржникові.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 09 грудня 2021 року залучено до участі у справі ОСОБА_5 , в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06 червня 2022 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 , як правонаступника відповідача ОСОБА_3 , про перегляд заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, 16 червня 2022 року ОСОБА_1 як правонаступник відповідача ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість та неврахування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у ПАТ «ОТП Банк» була відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, тому банк не мав права на укладення договору купівлі-продажу валютного портфелю з ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Окрім того, вказує, що її мати ОСОБА_3 не отримувала копію ухвали про відкриття провадження у даній справі, а також те, що вона не мала простроченої заборгованості за кредитом станом на день ухвалення рішення.

Відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом та 17 серпня 2022 року подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Доводи відзиву є аналогічними доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 та поданої згодом апеляційної скарги самого ОСОБА_2 .

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» як правонаступника позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 року.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 22 травня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року залишено без задоволення.

21 червня 2023 року ОСОБА_2 , не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність, необґрунтованість та неврахування судом обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку наявних у матеріалах справи доказів, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що станом на день ухвалення рішення його мати ОСОБА_3 не мала простроченої заборгованості за кредитом. Кошти за кредитними договорами було надано позичальнику в доларах США, а позичальник є фізичною особою, валютні кошти надано з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Одночасно, у ТОВ «ОТІ Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій. Таким чином, ПАТ «ОТП Банк» не мало права на укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю з ТОВ «ОТІІ Факторинг Україна». Окрім того, вказує, що він не отримував копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви.

Представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав до суду пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в яких заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає її вимоги безпідставними. Зазначає, що судом у заочному рішенні Богунського районного суду м. Житомира від 16.06.2015 року були вірно встановлені обставини щодо відступлення права вимоги за кредитними договорами від АТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а також обставини щодо наявності простроченої заборгованості на день ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Примак В.М., відповідач ОСОБА_2 , який також представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 ,та його представник свої апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник позивача ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та представник третьої особи ОСОБА_5 адвокат Ляхов О.В. просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені. Від представник позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення, а у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_2 , ОСОБА_1 слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 16.04.2007 року між ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №CNL/010/028/2007, відповідно до умов якого, остання отримав кредит у сумі 137 500,00 доларів США, зі строком повернення до 16.04.2024 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитних зобов`язань по вказаному договору, 16.04.2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №SRCNL-010/028/2007, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007. Згідно статті 1 вказаного договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що вони діють до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором.

Також між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №МL-010/158/2008 від 10.01.2008 року, відповідно до умов якого, остання отримала кредит у сумі 15 780,00 доларів США, зі строком повернення до 10.01.2023 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитних зобов`язань по вказаному договору, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №SR-010/158/2008 від 10.01.2008 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007. Згідно статті 1 вказаного договору поруки відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що вони діють до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором.

27 січня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг «Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитними договорами № CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 року, №МL-010/158/2008 від 10.01.2008 року та договорами поруки № SRCNL-010/028/2007 від 16.04.2007 року, № SR-010/158/2008 від 10.01.2008 року.

Внаслідок неналежного виконання позичальником зобов`язань, станом на 09.10.2014 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № CNL/010/028/2007 складає 152447,57 доларів США, еквівалент в гривнях 1974227,28 грн., з них: 134620,66 доларів США (1743365,14 грн.) заборгованість за кредитом; 17826,91 доларів США (230863,14 грн.) заборгованість за відсотками та 7205929,58 грн. пеня та штрафні санкції.

Станом на 09.10.2014 р. заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № МL-010/158/2008 складає 17342,11 доларів США, еквівалент в гривнях 224583,87 грн., з них: 14780,65 доларів США (191408,56 грн.) заборгованість за кредитом; 2561,76 доларів США (33175,23 грн.) заборгованість за відсотками та 819731,14 грн. пеня та штрафні санкції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 умови кредитних договорів, утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителів у солідарному порядку в повному обсязі в частині основного боргу (тіла та відсотків за кредитними договорами).Однак суд дійшов висновку, що оскільки розмір пені значно перевищує розмір основної заборгованості за кредитними договорами, а тому з урахуванням положень ч. 3 ст. 551 ЦК України вважав за необхідне зменшити її розмір за кредитним договором CNL/010/028/2007 до 20 000,00 грн. та за МL-010/158/2008 до 5 000,00 грн.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч.1 ст. 510 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Як визначено ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ст.553 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Такі правові висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц та від 20 червня 2018 р у справі №758/6863/14-ц.

Пунктом 1.9.1 Кредитного договору №SRCNL-010/028/2007 від 16.04.2007 року передбачено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань, в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором. При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. Вимога вважається надісланою в день її направлення на адресу позичальника, що зазначена в цьому договорі.

Під час розгляду справи було встановлено, що 02 липня 2010 року банк направив на адресу боржника письмову вимогу про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 року, в якій зазначив, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків у строки, визначені договором, банк на підставі п.1.9 кредитного договору, вирішив скористатися своїм право щодо ініціювання дострокового виконання позичальником боргових зобов`язань. У випадку неусунення порушень протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги банк вимагає виконання всіх зобов`язань за договором про надання кредиту, а саме сплатити банку заборгованість з повернення суми кредиту в повному обсязі та сплатити нараховані проценти, пеню і штрафи.

Дана вимога була надіслала на адресу боржника ОСОБА_3 , що вказана у кредитному договорі 02 липня 2010 року, а тому строк дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором настав 01 серпня 2010 року, однак із позовом до боржника і поручителя ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося лише 13 жовтня 2014 року.

Доказів на підтвердження пред`явлення банком вимог до поручителя ОСОБА_4 в межах шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов`язання матеріали справи не містять і банком не надано.

Таким чином, колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про припинення договору поруки ОСОБА_4 за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 року з вищевказаних підстав.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 з боржника ОСОБА_3 та заборгованості за кредитним договором №МL-010/158/2008 від 10.01.2008 рокуз боржника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_2

Так, встановивши під час розгляду справи що, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику ОСОБА_3 вказані суми за кредитами, проте відповідач, неналежними чином здійснював свої зобов`язання за кредитними договорами, своєчасно кошти не повернула, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна»заборгованості за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 станом на 09.10.2014 р. у сумі 1 994 227,28 грн., з яких: заборгованість за кредитом 134 620,66 доларів США (1 743 365,14 грн.), заборгованість по відсотках за користування кредитом 17 826,91 доларів США (230 863,14 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків 20 000 грн, а також заборгованості за кредитним договором № МL-010/158/2008 від 10.01.2008 станом на 09.10.2014 р. у сумі 229583,87 грн., з яких: заборгованість за кредитом 14780,65 доларів США (191408,56 грн.) заборгованість за кредитом; 2561,76 доларів США (33175,23 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків 5 000 грн., зазначивши відповідні мотиви. Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України для зменшення розміру пені, оскільки її розмір значно перевищує розмір основної заборгованості за кредитними договорами.

Посилання апелянтів на відсутність належних доказів, якими стверджується наявність у боржника ОСОБА_3 боргових зобов`язань перед позивачем є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, у розрахунках заборгованості (а.с.33-34 т.1) відображено внесення боржником платежів в рахунок погашення заборгованості, а також деталізовано виникнення боргових зобов`язань станом на 09.10.2010 року, відповідно до яких ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і просило стягнути з відповідачів заборгованість. Разом з тим, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надали доказів на спростування відображеної у розрахунках заборгованості позивальника перед позивачем.

Таким чином, наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за кредитними договором через те, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутня генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, а тому ПАТ «ОТП Банк» не мало права на укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України (далі - ГК України) факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно із частиною третьою статті 1079 ЦК України у договорах факторингу - фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Судом встановлено, що ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю (27 січня 2012 року) мало статус фінансової установи за законодавством України, було внесене до Державного реєстру фінансових установ України, мало право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства.

При цьому, ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, що не передбачає наявності генеральної або індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі №278/2355/16-ц (провадження №61-3822св21), від 09 липня 2020 року у справі № 752/18402/16-ц (провадження № 61-1177св19), від 04 листопада 2020 року у справі № 562/3925/18 (провадження № 61-10905св20).

За визначенням, наведеним у пункті 2 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення договору) під «валютними операціями» слід розуміти: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов`язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов`язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов`язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей.

Частиною другою статті 2, статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) передбачено, що резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У розумінні приписів частин першої та другої Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

У пункті 4 статті 5 Декрету № 15-93 наведено перелік операцій, які потребують отримання індивідуальної ліцензії резидентами і нерезидентами, зокрема підпунктами в) та г) передбачено отримання індивідуальної ліцензії у разі: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії (частина п`ята статті 5 Декрету №19-93).

Виходячи із правового аналізу статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету №19-93 право вимоги за кредитними договорами та договорами поруки, яке перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», за договором купівлі-продажу кредитного портфелю, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. Під час укладення вказаного договору іноземна валюта не використовувалась, як засіб платежу.

Законом встановлені певні обмеження, в тому числі в частині необхідності отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України, у разі укладення певних видів цивільно-правових договорів в іноземній валюті, зокрема кредитних.

Пунктом 1.2 Положення про порядок надання небанківським фінансовим установам, національному оператору поштового зв`язку генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 09 серпня 2002 року № 297 (далі - Положення про надання генеральних ліцензій), небанківська фінансова установа має право здійснювати операції, передбачені статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якщо вони є валютними операціями, тільки після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до підпункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг належить до фінансових послуг.

Наведене вище Положення про надання генеральних ліцензій містить застереження, яке зводиться до того, що небанківська фінансова установа має право надавати фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, лише після отримання генеральної ліцензії згідно з пунктом 2 статті 5 Декрету № 15-93.

Проте у справі, яка переглядається установлено, що укладений між банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю не містить ознак валютної операції, сторонами вказаного договору не використовувалась іноземна валюта, як засіб платежу, а ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» є фінансовою компанією та має право здійснювати фінансові послуги, зокрема надавати послуги факторингу без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 висновків суду не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення, заочне рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог до поручителя ОСОБА_4 , а в решті заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 рокупідлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у звязку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_4 та відстрочкою сплати їй судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1827,00 грн., відповідно до ухвали апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року, з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (як правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг «Україна») на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1827,00 грн.

Керуючись ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , як правонаступника ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2015 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг «Україна» (правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Укрфінанс Груп») заборгованості за кредитним договором №CNL/010/028/2007 від 16.04.2007 станом на 09.10.2014 в розмірі 1 994 227,28 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 134 620,66 доларі США (1743365,14 грн), заборгованість за відсотками - 17 826,91 доларів США (230863,14 грн), пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків - 20000,00 грн. та судового збору в розмірі 1218,00 грн. - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (яке є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг «Україна») на користь держави судовий збір в розмірі 1827,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 січня 2024 року.

Головуючий Судді