Житомирський апеляційний суд
Справа №295/9377/23 Головуючий у 1-й інст. Полонець С.М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/9377/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 21 серпня 2023 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТзОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №892333506 у сумі 24 119,10 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу 11 069 грн та заборгованості за процентами в сумі 13 050,10 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 04 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №892333506, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 6 500 грн строком на 30 днів із дисконтною процентною ставкою 0,79% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. У випадку користування кредитом понад 30 днів умови нарахування процентів за вищевказаною процентною ставкою скасовуються і застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,70% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. За договором факторингу від 11 червня 2020 року №28/1118-01 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача. У подальшому, за договором факторингу від 20 жовтня 2022 року №20102022 право грошової вимоги до відповідача на вищевказану суму відступлено та перейшло до ТзОВ «ФК «ЄАПБ», тобто позивача. З моменту отримання права вимоги позивач не здійснював нарахування штрафних санкцій.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 21 серпня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ « ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором від 04 березня 2020 року №892333506 у сумі 24 119,10 грн та вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументував тим, що кредитний договір укладений у електронній формі. При розгляді справи суд не звернув уваги на те, що позивачем на підтвердження укладення вказаного правочину не надано доказів того, що: він (відповідач) зареєструвався в інформаційно-телекомунікаційній системі первісного кредитора; створив в такій системі особистий кабінет; отримав пропозицію (оферту) та ознайомився із нею; отримав електронне повідомлення від первісного кредитора із одноразовим ідентифікатором; ввів такий ідентифікатор в інформаційно-телекомунікаційний системі первісного кредитора та використав його для підписання (укладення) спірного кредитного договору. Крім того матеріали справи не містять також доказів того, що він (відповідач) проходив відповідну верифікацію при укладенні вказаного правочину. Також у матеріалах справи відсутні докази отримання ним (відповідачем) коштів, а тому такий договір, на його переконання, не може вважатися укладеним. Так, позивач не надав доказів на підтвердження зарахування йому кредитних коштів на виконання умов кредитного договору; відсутні відомості щодо відкриття кредитного рахунку (кредитної картки) на виконання умов кредитного договору та зарахування вказаних коштів на цей кредитний рахунок; відсутні докази фактичного користування ним (відповідачем) кредитними коштами. На підтвердження існування кредитних зобов`язань позивач надав лише розрахунок заборгованості за договором, який містить лише загальну вартість несплаченого кредиту та процентів. У розрахунку не відображені суми щомісячних платежів, суми погашеного тіла кредиту та процентів. Окрім того, розрахунок проведений за період із 21 жовтня 2022 року по 30 червня 2023 року, тоді як строк дії договору до 04 квітня 2020 року. Також позивач не підтвердив набуття ним права вимоги за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів передання такого права первісним кредитором ТзОВ «Таліон Плюс», яке згодом передало право вимоги позивачу. Суд проігнорував посилання його на те, що позивач пропустив строк звернення до суду із цим позовом. Так у п.1.2. кредитного договору визначено, що кредит надавався строком до 03 квітня 2020 року. Позивач набув право вимоги за вказаним договором 20 жовтня 2022 року. Отже, позивач повинен був звернутися до суду в строк до 30 квітня 2023 року. Натомість позовна заява виготовлена 06 липня 2023 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина третя ст.360 ЦПК України).

У судове засідання учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Судову повістку про виклик до суду позивач отримав 23 жовтня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.146). Судова повістка, надіслана відповідачу за вказаною ним в апеляційній скарзі адресою: АДРЕСА_1 . Кореспонденція повернута поштою із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.147-148). За положеннями п.3 частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Крім того, явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 04 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений договір №892333506 (а.с.5-6). За умовами п.1.1 договору ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалося надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети на суму 6 500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно з п.п.1.3,1.4,1.5 цього договору.

Так, п.1.2 договору передбачає, що кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. За положеннями п.1.3 договору на період строку, визначеного п.1.2 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за дисконтною процентною ставкою в розмірі 0,79% від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

Згідно з додатком №1 до договору, у якому сторони погодили графік розрахунків, який є невід`ємною частиною договору, термін платежу за кредитним договором встановлено 03 квітня 2020 року, сума кредиту становить 6 500 грн, а нарахований процент 1 540,50 грн. Всього до сплати разом 8 040,50 грн. (а.с.6 зворот).

Відповідно до договору факторингу від 20 жовтня 2022 року №20102022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», та реєстру прав вимоги від 21 жовтня 2022 року №1 до позивача перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за договором №892333506 на загальну суму заборгованості 24 119,10 грн, яка складається із: заборгованості за основною сумою боргу 11 069 грн та заборгованості за процентами в сумі 13 050,10 грн (а.с.70-77).

Частиною першою ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до положень частини першої ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частина друга ст.1081 ЦК України визначає, що грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

Згідно з положеннями ст.1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Згідно з пунктом 1 частини першої ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання не сприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №753/20537/18 відображений правовий висновок згідно з яким належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Платіжним дорученням від 25 жовтня 2022 року №18921 підтверджується факт оплати ТзОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на суму 3 011 843,88 грн (а.с.78).

Суд відхиляє посилання скаржника на те, що позивачем не долучено до матеріалів справи доказів передачі права вимоги за зазначеним кредитним договором Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» Товариству з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс», оскільки із договору факторингу від 20 жовтня 2022 року №20102022, що укладений між останнім та позивачем, можливо повністю ідентифікувати кредитний договір, за яким передано право вимоги, його номер, дату укладення, прізвище ім`я та по-батькові боржника, а також реєстраційний номер картки платника податків, який належить боржнику. У даному випадку усі вищеперелічені відомості повністю збігаються із інформацією, зазначеною у кредитному договорі, та сумніву не викликають.

Матеріали справи не містять доказів визнання судом договору факторингу недійсним. За таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена.

Отже, апеляційний суд доходить висновку про те, що позивач набув право вимоги до відповідача за договором №892333506 на підставі та у порядку, передбаченому чинним законодавством, а доводи апеляційної скарги з цього приводу надумані та спростовані викладеним вище.

За правилом частини першої ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Частиною першою ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою та другою ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому п.12 частини першої ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» унормовує, що одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до частини третьої ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст.2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої ст.6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій ст.11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21 відображено правовий висновок щодо того, що без введення логіна і паролю в інтернет-банкінгу (де обслуговується позичальник), які відомі виключно останньому, здійснення його верифікації, передання ним та отримання кредитором персональних даних від позичальника з метою укладення договору, є неможливим.

За умовами п.4.7 договору від 04 березня 2020 року №892333506 сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між ОСОБА_1 та ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в якості підпису ОСОБА_1 буде використовуватися електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.

Вищевказаний договір та додаток №1 до нього ОСОБА_1 підписав одноразовим ідентифікатором S5B29B3B, який був відправлений первісним кредитором 04 березня 2020 року об 18 год 32 хв 41 сек на номер мобільного телефону ОСОБА_1 НОМЕР_1 та введений в інформаційно-телекомунікаційну систему 04 березня 2020 року об 18 год 33 хв 09 сек, що підтверджується паперовою копією договору від 04 березня 2020 року №892333506 (а.с.6 зворот).

Також матеріалами справи підтверджується наявність у договорі персональних даних відповідача, а саме серії та номеру паспорта громадянина України, дати його видачі, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, номеру мобільного телефону та електронної адреси ОСОБА_1 . Крім того, матеріали справи не містять будь-яких відомостей щодо протиправності дій третіх осіб стосовно відповідача, як і незаконності заволодінням його персональними даними з метою подальшого укладення договору №892333506. Також колегія суддів звертає увагу на те, що реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер мобільного телефону ОСОБА_1 та адреса його електронної пошти повністю співпадає із такими даними, що зазначені самим відповідачем у його відзиві на позовну заяву, запереченні та апеляційній скарзі.

Отже, договір від 04 березня 2020 року №892333506 підписаний саме відповідачем шляхом введення одноразового ідентифікатора (електронний підпис з одноразовим ідентифікатором), є укладеним у порядку Закону України «Про електронну комерцію», що повністю відповідає положенням зазначеного Закону та приписам ЦК України, а тому факт укладення відповідачем договору №892333506 є повністю доведеним. Доводи апеляційної скарги з цього приводу повністю спростовуються вищевикладеним та додаткового правового обгрунтування не потребують.

Щодо посилань скаржника на неотримання ним кредитних коштів за наслідками укладення договору, апеляційний суд виходить із того, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 звертався до первісного кредитора або до нових кредиторів зі зверненнями про неотримання кредитних коштів. Також відсутні звернення відповідача з такого приводу до правоохоронних органів. Суду й не надано доказів того, що кошти не були зараховані на банківський рахунок відповідача. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_1 на неотримання ним коштів за договором від 04 березня 2020 року №892333506 та положення ст.1046 ЦК України.

Разом із тим, із розрахунку заборгованості за договором від 04 березня 2020 року №892333506 убачається, що заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 30 червня 2023 року становить суму 24 119,10 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 11 069 грн і заборгованості за процентами в сумі 13 050,10 грн (а.с.10).

Відповідно до частини першої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною третьою ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2020 року в справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Отже, розрахунок заборгованості повинен надавати суду можливість здійснити його перевірку. З огляду на наведене, такий розрахунок повинен містити, зокрема: обчислення суми боргу, ставки проценту, початок періоду нарахування основного боргу або процентів, закінчення періоду нарахування основного боргу або процентів, кількість днів прострочення, нарахування основного боргу або процентів, розрахунок основного боргу або процентів, розмір основного боргу або процентів та порядок нарахування відповідних сум за кожним відмінним критерієм заборгованості (додавання, множення, нарахування процентів, підсумок тощо) та підстави такого нарахування, передбачені законом або умовами договору.

Водночас із наданого позивачем розрахунку не вбачається порядку визначення суми заборгованості за тілом кредиту та суми нарахованих процентів. За таких обставин, колегія суддів не має можливості здійснити перевірку правильності нарахованих сум, з достовірністю яких відповідач не погоджується. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що умовами кредитного договору визначено, що тіло кредиту становить 6 500 грн, натомість, у вищезгаданому розрахунку сума заборгованості за тілом кредиту на рівні 11 069 грн. Мало б бути відображено, й формування процентів, тобто застосування ставок, що передбачені умовами договору №892333506.

Із огляду на наведе, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині необґрунтованості суми заборгованості, яку належить стягнути з відповідача на корись позивача на підставі договору. Так, на переконання апеляційного суду, до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором від 04 березня 2020 року №892333506 у сумі 8 040,50 грн, як складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 6 500 (відповідно до умов п.1.1 договору), а також заборгованості за процентами у сумі 1 540,50 грн, які обраховані відповідно до положень п.1.3 договору (6 500*0,79%*30 = 1 540,50 грн), яка беззаперечно підтверджується матеріалами справи та сумніву в апеляційного суду не викликає.

Посилання в апеляційній скарзі на сплив строку позовної давності спростовується матеріалами справи та не грунтується на положеннях чинного інституту позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною першою ст.257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Приписи частини першої ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За правилами ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Частини третя та четверта ст.267 ЦК України визначають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, зі змісту п.1.2 договору вбачається, що кредит за ним надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. Водночас п.4.2 договору визначено, що строк його дії вказаний у п.1.2 договору продовжується на весь період, протягом якого сторони здійснюють свої права і виконують свої обов`язки за цим договором та визначається, як період від дати отримання позичальником кредиту до фактичної дати повернення кредиту, процентів за дисконтною та/або базовою процентними ставками, компенсації, яка має бути сплачена у разі невиконання умов договору (пені) та інших нарахувань, передбачених договором.

Виходячи з умов договору та неповернення кредиту і несплати процентів, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, позовна давність не сплинула.

Відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про часткове задоволення позову, яким стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором від 04 березня 2020 року №892333506 в сумі 8 040,50 грн. У задоволенні решти позову відмовляється.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 21 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором від 04 березня 2020 року №892333506 в сумі 8 040 грн 50 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 6 500 грн та заборгованості за процентами в сумі 1 540 грн 50 коп.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: