ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1123/24 Справа № 199/5399/23 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О.Б. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2024 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час несвоєчасного рахунку при звільненні

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш»

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час несвоєчасного рахунку при звільненні виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову зазначивши, що він у період з 05 лютого 2018 року по 23 травня 2022 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом від 23.05.2022 №169к його було звільнено згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. На момент звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 8851,51 грн. За таких обставин, позивач звернувся до суду та просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 8851,51 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 158309,68 грн. Під час розгляду справи, позивач в порядку ст.49 ЦПК України подав заяву і остаточно просив суд стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 172 337,12 грн. та судові витрати у сумі 1723,37 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн., посилаючись на те, що заборгованість по заробітній платі в розмірі 8851,51 грн. підприємством погашена 06.07.2023 (а.с.1-3).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час несвоєчасного рахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу та судовий збір в розмірі 2040 (дві тисячі сорок) грн. 77 коп.

В решті позовних вимог відмовлено (а.с.84-86).

В апеляційній скарзі, ПрАТ «Виробниче підприємство «Техмаш» посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить, скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.93-95).

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 05.02.2018 прийнято на роботу в ПрАТ «ВП «Техмаш» на посаду слюсаря-ремонтника на ділянці нестандартного устаткування на підставі Наказу №57к від 02.02.2018.

Наказом №169к від 23.05.2022 ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вказані обставини підтверджується записами в трудовій книжки ОСОБА_1 (а.с. 7-17).

На момент звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря-ремонтника на ділянці нестандартного устаткування ПрАТ «ВП «Техмаш», заборгованість по заробітній платі становила 8851,51 грн.

Після звернення позивача до суду, відповідачем ПрАТ «ВП «Техмаш», 06 липня 2023 року заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 у розмірі 8851,51 грн. погашена.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом 03.07.2023, тобто, зі спливом одного року після звільнення з роботи, яке мало місце 23 травня 2022 року. При цьому він не надав доказів об`єктивної неспроможності подати цей позов раніше.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд 1 інстанції виходив із того, що позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в день звільнення, врахувавши звернення з цим позовом позивача через майже 1 рік 1 місяць після звільнення, суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30000 грн.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду 1 інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ч. 1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Згідно з ч. 2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 визначено, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Встановлено, що відповідач, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум позивачу, не розрахувався з ним на час вирішення спору, а отже, перебіг тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не розпочався, а відтак, і не пропущений позивачем.

За змістом ст.117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, Законом №2352-ІХ від 01.07.2022 текст статті 117 викладено в іншій редакції, що набрала чинності 19.07.2022: "У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців".

Згідно з ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, з врахуванням дії цих норм закону в часі у період з 24.05.2022 по 18.07.2022 (38 робочих днів) слід застосовувати норму ч. 1 ст.117 КЗпП України у попередній редакції. Середній заробіток за час затримки розрахунку у цей період з врахуванням середньоденного заробітку 1001,96 грн. складає 38074,48 грн.

За період затримки розрахунку з 06.01.2023 по 06.07.2023 (130 робочих днів, в межах 6 місяців) підлягає застосуванню норма ч. 1 ст.117 КЗпП України в чинній редакції - середній заробіток складає 130254,80 грн. (1001,96 грн. х 130).

Закон дійсно покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Водночас, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути пропорційним та справедливим.

Так, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.

Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України.

Велика Палати Верховного Суду в своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вказала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом 03.07.2023, тобто, зі спливом одного року після звільнення з роботи, яке мало місце 23 травня 2022 року.

При цьому він не надав доказів об`єктивної неспроможності подати цей позов раніше.

Позивач просить стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку розмірі 172 337,12 грн. при наявності заборгованості невиплаченої у день звільнення у розмірі 8851,51 грн.

Суд 1 інстанції, зважаючи на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по зарплаті та її складових, розмір якої є більшим більш аніж у 19 разів, звернення з цим позовом позивача через майже 1 рік 1 місяць після звільнення, дійшов до висновків, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, визначив розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30000 грн.

Посилання апелянта, що ним сплачено суму боргу 06.07.2023 року, в той час коли ухвала про відкриття провадження прийнята 07.07.2023 року, жодним чином не впливає на висновки суду першої інстанції, враховуючи, що виплата була здійснена після пред`явлення позивачем позову до суду, крім того, суд зменшив суму, що прохав позивач з 172 337,12 грн. до 30000 грн.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не звертався до відповідача з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, тому останній не повинен був проводити розрахунок без такої вимоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у визначеній судом сумі, що відповідає фактичним обставинам справи, яким судом надана правильна правова оцінка.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Виробниче підприємство «Техмаш» залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: