ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1729/24 Справа № 204/6163/23 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Канурна О. Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Керімової-Бандюкової Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сливка Юрій Юрійович, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року у справі № 204/6163/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова Компанія «ДТЗ» про визнання припиненими трудових відносин,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова Компанія «ДТЗ» про визнання припиненими трудових відносин.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 22 березня 2023 року ним було написано заяву про звільнення з посади торгового представника ТзОВ «Промислова Компанія «ДТЗ» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме у зв`язку з порушенням роботодавцем трудового законодавства, в якій позивач просив звільнити його з 27 березня 2023 року.

Порушення трудового законодавства, на думку позивача, полягає в тому, що 22 березня 2023 року, виїжджаючи на зазначений маршрут, позивач дізнався, що в нього заблокована паливна карта та не має доступу до програми для замовлень товару. Зателефонувавши своєму керівництву, позивачу повідомили, що його вже звільнено з займаної посади. Оскільки його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не внесені відомості до його трудової книжки та не були виплачені йому всі належні суми при звільненні, а лише на словах йому сказано, що він звільнений, позивач вважає, що такі дії підприємства суперечать нормам чинного законодавства, тому ним і було написано заяву про звільнення його з посади на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП з 27 березня 2023 року, та надіслано на електронну адресу кадровика підприємства e-mail: (ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Обставини, які передували написанню заяви про його звільнення полягають у тому, що його переконливо просили змінити сталий, ним розроблений та довірений йому маршрут, з чим він не погодився, потім позивачу запропонували піти у відпустку за власний рахунок, з чим він також не погодився. 30 березня 2023 року на адресу позивача надійшов лист ТОВ «Промислова Компанія «ДТЗ» № 160 від 23 березня 2023 року, в якому його повідомлено, що доказів підтвердження існування підстав для розірвання трудового договору за ч. 3 ст.38 КЗпП України немає та відповідач змушений відмовити йому у розірванні трудового договору. 05 квітня 2023 року позивач зателефонував на Урядову гарячу лінію на № 1545 зі зверненням щодо порушення трудового законодавства ТОВ «Промислова Компанія «ДТЗ» щодо нього та просив направити до підприємства спеціаліста Державної служби України з питань праці, його звернення зареєстроване № РА-15449697.

Станом на 10 квітня 2023 року позивача так і не ознайомлено з наказом про звільнення, не внесені відомості до його трудової книжки та не були виплачені йому всі належні суми при звільненні.

Позивач просив суд визнати трудові відносини між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислова Компанія «ДТЗ» припиненими з 27 березня 2023 року у зв`язку зі звільненням його із посади торгового представника за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України,

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова Компанія «ДТЗ» про визнання припиненими трудових відносин - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав до Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції не повно досліджені обставини, що мали значення для правильного вирішення справи, порушено норми процесуального та матеріального права, що призвело до прийняття помилкового рішення.

Позивач зазначає, що не погодившись з тим, що його звільнено із займаної посади торговельного представника, він 22 березня 2023 року з`явився до підприємства у м. Мукачево, де і написав заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП, де причиною звільнення вказав порушення роботодавцем трудового законодавства та просив звільнити його з 27 березня 2023 року. Надав зазначену заяву офіс-адміністратору ОСОБА_2 , яка відсканувала заяву та надіслала до головного офісу компанії. Протягом години та ж офіс-адміністратор шляхом смс-повідомлення на номер телефону позивача повідомила, що їй надіслали бланки правильних заяв, які позивач повинен написати при звільненні: заяву на звільнення, заяву про видачу трудової книжки, заяву про виплату через касу належних сум при звільненні.

Позивач вважає, що таким чином відповідач зазначив йому, що складена ним заява була не правильної форми та замість однієї він повинен написати три заяви, які не відповідають вимогам чинного законодавства.

Позивач звертає увагу на те, що він просив скинути йому звіт по касі для перевірки та належного виконання своїх обов`язків, після чого офіс-адміністратор надала йому такий звіт, що свідчить про виконання працівником ОСОБА_1 своїх обов`язків у мірі його можливостей, враховуючи заблокованість паливної картки та доступу до замовлень.

З 24 березня 2023 року по 05 квітня 2023 року ОСОБА_1 вів через смс-листування діалог з представником підприємства, де під час розмови 24 березня 2023 року підключався і торговий представник підприємства ОСОБА_3 та 28 березня 2023 року - ОСОБА_4 .

28 березня 2023 року ОСОБА_1 , на виконання вимог ст. 16 ЦПК України щодо мирного врегулювання спору написав заяву відповідачеві та надіслав її на електронну адресу кадровика підприємства, 30 березня 2023 року на його адресу надійшов лист відповідача № 160, в якому його повідомлено, що заяву про звільнення розглянуто та відмовлено йому у розірванні трудового договору. Згідно даного листа зроблено висновок, що таке звільнення може відбуватись тільки у разі, коли вищенаведений факт буде встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Позивач відзначає, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивач просив у підприємства надати йому посадову інструкцію, з якої його повинні були ознайомити, як працівника, при прийомі на роботу. Також суд не звернув увагу на те, що його було звільнено лише 22 червня 2023 року.

Позивач вважає, що ним була написана заява про припинення трудових відносин та звільнення його з посади торгового представника на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, однак суд першої інстанції цьому не надав уваги.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2023 року витребувано у Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 204/6163/23.

27 грудня 2023 року цивільна справа надійшла до Дніпровського апеляційного суду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року, після усунення позивачем 26 січня 2024 року недоліків, визначених ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 грудня 2023 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 у даній справі, поновлено строк на оскарження судового рішення та надано сторонам строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року призначено апеляційну скаргу ОСОБА_1 до розгляду на 20 березня 2024 року о 14.20 год.

ТОВ «Промислова компанія «ДТЗ», скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, 12 лютого 2024 року в системі «Електронний суд» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_1 згідно наказу № 179к/тр від 01 вересня 2020 року був прийнятий на роботу до ТОВ «ПК «ДТЗ» представником торговельним.

22 березня 2023 року від ОСОБА_1 надійшла заява, складена на ім`я директора Товариства, про звільнення його з посади представника торговельного на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 27 березня 2023 року, однак, у заяві позивач не вказує причини, у зв`язку з якими постала необхідність розірвати трудовий договір на такій підставі, оскільки позивач не надає жодного доказу порушення відповідачем законодавства про працю.

Подавши заяву від 22 березня 2023 року про звільнення, ОСОБА_1 без будь-яких пояснень та попереджень керівництва Товариства перестав виходити на роботу, про що було складено Акт про відсутність працівника на робочому місці.

23 березня 2023 року Товариство направило ОСОБА_1 за всіма адресами, про які він повідомив роботодавця, листа № 160 про відмову у розірванні трудового договору за ч. 3 ст. 38 КзпП України у зв`язку з відсутністю доказів існування таких підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КзпП України.

Факти прогулів працівника ОСОБА_1 , починаючи з 22 березня 2023 року по 21 червня 2023 року, зафіксовані Актами відсутності на роботі, та у зв`язку з тривалою відсутністю ОСОБА_1 на роботі Товариство запросило його особисто для надання пояснень про причини відсутності на роботі з підтверджуючими документами до 28 квітня 2023 року у центральному офісі у м. Дніпрі, однак він не з`явився та ані пояснень, ані доказів своєї відсутності не надав.

У період з 21 квітня 2023 року по 25 квітня 2023 року, з 26 квітня 2023 року по 28 квітня 2023 року, з 01 травня 2023 року по 05 травня 2023 року ОСОБА_1 був тимчасово непрацездатним внаслідок захворювання та перебував на лікарняному, про що відповідач дізнався не від ОСОБА_1 , а за результатами моніторингу сайту ПФУ та вкладки «Листи непрацездатності».

За весь період з 22 березня 2023 року по 20 червня 2023 року ОСОБА_1 не комунікував з роботодавцем, на телефонні дзвінки не відповідав, а виклики його залишались без виконання та відповіді.

22 червня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Всі належні при звільненні виплати були йому перераховані в день звільнення, тобто 22 червня 2023 року, а документи направлені та ним отримані, що ОСОБА_1 не заперечує.

Позиція ОСОБА_1 , викладена в апеляційній скарзі, зводиться до переоцінки висновків суду першої інстанції, оскільки такі доводи він вже зазначав в суді першої інстанції. Ні в позові, ні в ході надання пояснень під час розгляду справи по суті, позивач не спромігся зазначити конкретні норми КЗпП України чи будь-якого іншого нормативно-правового акту, які, на думку позивача, були порушені відповідачем та стали причиною для подання заяви про звільнення. Суд першої інстанції, зазначаючи в рішенні про неможливість прийняття переписки у Viber, на яку посилався позивач, в якості доказів, оскільки з її змісту не було можливості встановити учасників та підтвердити доводи позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів порушень норм трудового законодавства з боку відповідача по відношенню до позивача.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що йому не зрозуміло, чого його звільнено саме 22 червня 2023 року та відповідач наголошує на тому, що з 22 березня 2023 року ОСОБА_1 перестав виходити на роботу, оскільки не вважав себе працівником відповідача. Однак відповідач тривалий час намагався зв`язатись з позивачем, отримати докази порушення ним трудового законодавства, пояснень позивача.

За таких обставин відповідач вважає, що судом першої інстанції було достеменно досліджено всі наявні докази у справі, надано їм належну правову оцінку та вирішено справу про відмову у задоволенні позовних вимог позивача правильно з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судове засідання Дніпровського апеляційного суду 20 березня 2024 року позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сливка Ю.Ю. не з`явилися, надали до суду письмову заяву про розгляд справи в їх відсутність (а.с. 184 - 186).

Заслухавши головуючого суддю, вислухавши пояснення представника відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова Компанія «ДТЗ» - адвоката Коваленко О.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із частини 1 статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 березня 2023 року позивач направив відповідачу заяву про звільнення його з посади представника торгівельного на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП з 27 березня 2023 року та просив виплатити йому всі належні суми при звільненні.

ТОВ «ПК «ДТЗ» направив позивачу лист від 23 березня 2023 року № 160, відповідно до якого повідомило останнього, що Товариством розглянуто заяву позивача від 22 березня 2023 року про звільнення його з посади представника торговельного на підставі ч. 3 ст. 38 КзпП з 27 березня 2023 року.

Враховуючи факт ненадання будь-яких доказів підтвердження існування підстав для розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивачу повідомили про відмову у розірванні з позивачем трудового договору.

Представником відповідача, разом з відзивом було надано акт від 23 березня 2023 року про здійснення телефонного дзвінка, відповідно до якого вбачається, що головний спеціаліст ОСОБА_5 , в присутності офіс-адміністратора ОСОБА_2 та представника торговельного ОСОБА_3 , телефонував з використанням голосного зв`язку представнику торговельному ОСОБА_1 з питанням про пояснення причини відсутності його на роботі 22 березня 2023 року. На телефонний дзвінок ОСОБА_1 не відповів, але передзвонив через 2 хвилини. На питання про причини відсутності на роботі не відповів.

Також, відповідачем було складено акти про відсутність працівника ОСОБА_1 на робочому місці, від 22 березня 2023 року, 24 березня 2023 року, 27 березня 2023 року, 28 березня 2023 року, 29 березня 2023 року, 30 березня 2023 року, 31 березня 2023 року, 03 квітня 2023 року, 04 квітня 2023 року, 05 квітня 2023 року, 06 квітня 2023 року, 07 квітня 2023 року, 10 квітня 2023 року, 11 квітня 2023 року, 12 квітня 2023 року, 13 квітня 2023 року, 14 квітня 2023 року, 17 квітня 2023 року, 18 квітня 2023, 19 квітня 2023 року, 20 квітня 2023 року, 21 квітня 2023 року, 24 квітня 2023, 25 квітня 2023 року, 26 квітня 2023, 27 квітня 2023 року, 28 квітня 2023 року.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 21 квітня 2023 року по 25 квітня 2023 року .

22 червня 2023 року ОСОБА_1 , представник торговельний на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, звільнений за прогул без поважних причин.

Згідно опису вкладення, на ім`я ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , було направлено копію наказу про звільнення, оригінал трудової книжки, оригінал повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника, є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається із частини 1 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини 2 вказаної вище статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що переписку в Viber, суд не може прийняти в якості доказу, оскільки не має змоги встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Частиною 3 статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Пунктом 4 частини 1 статті статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: зокрема: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Вказане вище співпадає з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.08.2021 року у справі № 308/12855/19, провадження № 61-3130св21.

Встановивши факт відсутності ОСОБА_1 в період з 22 березня 2023 року по 21 червня 2023 року на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, доказів виконання ним своїх посадових обов`язків поза межами робочого місця позивач не надав, суд дійшов висновку про дотримання відповідачем при звільненні позивача за пунктом 4статті 40 КЗпП Українинорм трудового законодавства України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обгрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року і задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сливка Юрій Юрійович, немає.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сливка Юрій Юрійович, залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

О.В.Халаджи

Повний текст судового рішення складений 22 березня 2023 року

Суддя: О.Д.Канурна