КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 756/1799/23

номер провадження №22-ц/824/4244/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва 18 квітня 2023 року /суддя Луценко О.М./

у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із указаною позовною заявою та просив стягнути із відповідача на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 5636,95 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва 18 квітня 2023 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 матеріальну шкоди, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 5 636, 95 грн., сплаченого судового збору в розмірі 992,40 грн. та 3000 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. /а.с. 43-46/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог та стягнути понесені судові витрати.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема, адреса його проживання АДРЕСА_1 , що підтверджується даними паспорта. Жодних документів з суду він не отримував, участі у праві не брав у зв`язку з неналежним повідомленням, що позбавило його права на захист. Щодо норм матеріального права, вказував, що ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг, у тому числі і надання послуг з факторингу ФОП ОСОБА_2 не видавалися, отже, передача боргу є порушенням ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг». Договір № 1/Т про відступлення права вимоги від 01 грудня 2021 року за своєю природою є не цесією, а є факторингом і по своєї суті є удаваним правочином, мета якого приховати правочин факторингу. Посилався також на правові висновки ВП ВС у справі № 465/646/11, справі 916/1410/19 про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним с спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. ВС зазначив, що під час цесії може бути відступлено право як грошової, так і негрошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу може бути тільки право грошової вимоги: як тієї, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України). В нашому випадку - грошова вимога, оскільки відступлення права вимоги відбувається за плату з дисконтом. Вказував і на те, що закон не передбачає передачі права подання регресного позову (яке виникло у відповідності наявної ліцензії Страховика та ЗУ «Про страхування», ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та інших нормативних актів) іншій особі, яка не має відповідний прав, встановлених законом, який регулює страхову діяльність, оскільки у правовідношення зберігаються зобов`язання, які притаманні виключно страховику. Водночас, суд першої інстанції замість регресу помилково застосував суброгацію. Також вказував, що він не був проінформований про те, що мас місце нібито відступлення права вимоги. В позовної заяві та матеріалах справи відсутнє будь-яке посилання, що він був проінформований про факт ніби то відступлення права вимоги. Зазначав, що він був готовий виплатити ТДВ «Страхова Компанія «Ю.ЕС.АЙ» суму регресу. Також вказував на перелік витрат у зв`язку з судовим процесом які просив стягнути з позивача у розмірі 13 537,82 грн.

Представник ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулась з запереченнями на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказувала, що між сторонами укладено договір цесії, що спростовує твердження апелянта щодо відсутності прав у нового кредитора. Зазначала, що позивач не здійснює страхової діяльності, договір факторингу не укладався, а тому доводи щодо наявності ліцензії не грунтуються на вимогах закону. Також просила вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 витрати на правову (правничу) допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

ОСОБА_1 звернувся з запереченнями на вказані пояснення. Вказував, що в заочному рішенні Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року представлена правова позиція суду, що Договір № 1/Т про відступлення права вимоги від 01 грудня 2021 року є по суті договором факторингу. В його апеляційній скарзі надана детальна аргументація, чому ця угода є факторингом, а не цесією, а саме, відступлення права вимоги відбулось за плату -32 629,50 грн, при загальному розмірі заборгованості - 690 160,11 грн., тобто за 4,73 % від номінальної вартості; предметом договору є грошові вимоги; наявність підприємницької діяльності з обов`язковими ознаками - безпосередність, систематичність її здійснення, з метою отримання прибутку. Вказував, що закон не передбачає передачі права подання регресного позову (яке виникло у відповідності наявної ліцензії Страховика та ЗУ «Про страхування», ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та інших нормативних актів) іншій особі, яка не має відповідних прав, встановлених законом, який регулює страхову діяльність. Щодо сплати правничої допомоги, зазначав, що у позовній заяві про відшкодування шкоди відсутній попередній розрахунок суми судових витрат; відсутній факт доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу; відсутній факт сплати клієнтом правової допомоги. Вказував, що у представника позивача є уніфіковані позовні заяви, відзиви, заперечення, апеляційні скарги, та сформовані правова позиції. Виходячи з цього, 3 000,00 грн за підготовку позовної заяви та 5 000,00 грн за підготовку письмових пояснень (навіть без відзиву па апеляційну скаргу), це великі суми, які не відповідають обсягу робіт та має місце зловживання процесуальними правами. Вказував, що додаткова угода № 1 до Договору про надання правової допомоги № 2 від 01.02.2021 року, який діє до 01.12.2023 року, підписана поза межами дії основного договору. Письмові пояснення датовані 17.01.2024 року, після закінчення дії договору про надання правової допомоги № 2 від 01.02.2021 року, таким чином відсутні підстави надання послуг.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін, на підставі наступного.

Судом встановлено, що між ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» та ОСОБА_4 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АО/0402684 від 27.03.2019, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 07.07.2019 року о 23 год. 00 хв. в місті Києві за адресою: вул. Оболонська, 57, керував автомобілем «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнини рота. Від огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився у присутності двох свідків, при цьому, керуючи автомобілем не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припарковані автомобілі «Chevrolet Aveo» д.н.з. НОМЕР_2 , «Scoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_3 , «Nissan Micra» д.н.з. НОМЕР_4 , «Lexus Rx 350» д.н.з. НОМЕР_5 . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив п.п. 2.5, 13.1 ПДР чим скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст. 124, ч.1 ст. 130 КпАП України.

Відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, що вбачається з постанови Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/9565/19. Крім того, зазначеною постановою встановлено, що ДТП виникло у зв`язку із грубим порушенням ОСОБА_1 правил дорожнього руху, а саме керування транспортним засобом у стані сп`яніння. /дані постанови з ЄДРСР/

Згідно з умовами Полісу ОСЦПВНТЗ № АО/0402684, на підставі страхового акту №19.59.0 від 03.09.2019 p., заяви про страхове відшкодування та зібраних документів, розмір виплати за пошкоджений транспортний засіб «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 , склав 5636,95 грн.

Відповідно до умов договору страхування ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ відшкодувало власнику «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 , витрати на ремонт автомобіля в сумі 5636,95 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 27.11.2019 р.

Вказана обставина апелянтом в апеляційній скарзі не спростовується.

01.12.2021 між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» укладено Договір № 1/Т про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого право грошової вимоги від ТОВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» до ОСОБА_1 , перейшло до ФОП ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався ст. 1191 ЦК України, про те, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Враховуючи викладене вище та положення вказаних норм, зважаючи на те, що внаслідок порушення правил дорожнього руху відповідач завдав шкоду транспортному засобу, який було застраховано, а також те, що ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай», правонаступником якого є позивач, виплатив страхове відшкодування в розмірі 5636,95 грн. та набув право на подання регресного позову до відповідача, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги, щодо неналежного повідомлення, спростовуються матеріалами справи, зокрема, судом першої інстанції зроблено запит щодо зареєстрованого місця проживання і отримано відповідь - АДРЕСА_1 /а.с. 38/ і на цю ж адресу надіслано судове повідомлення, яке відповідачем не отримано, адреса, зазначена на конверті відповідає адресі реєстрації. /а.с. 41/

Доводи щодо укладення договору факторингу, а отже і неправомірності передачі боргу до ФОП ОСОБА_2 , відсутності ліцензії на провадження страхової та фінансової діяльності, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до законодавчого визначення договір про відступлення права вимоги (цесія) складається з відповідних критеріїв, а саме: може бути укладений між будь-якими учасниками цивільних відносин; передбачає заміну кредитора у зобов`язанні; предметом є передання права вимоги за будь-яким зобов`язанням (включаючи не грошові) від однієї особи до іншої; за передання права вимоги може справлятися плата у будь-якій формі (купівлі-продаж права вимоги).

Цесія - похідне від основного зобов`язання, що зазнало широкого застосування у сучасному діловому обігу; правочин, на підставі якого відбувається передача права вимоги (до боржника) від первісного кредитора (цедента) до нового кредитора (цесіонарія). Операція відступлення права вимоги є одним з поширених способів вирішення проблем, пов`язаних з погашенням заборгованості.

Відповідно до Постанови Верховного Суду в рамках справи № 712/8836/18, провадження № 61- 19728св19 (ЄДРСРУ № 5848783) проведено розмежування договорів факторингу та цесії.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 512 ЦК України визначені загальні підстави та порядок заміни кредитора в зобов`язанні, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним.

В останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки частина третя статті 656 ЦК України передбачає, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічна правова позиція висвітлена в окремій думці Судді Великої Палати Верховного Суду Рогач Л.І. по справі № 909/968/16 від 11.09.2018 р.

Таким чином, набуття права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку регресу не суперечить ознакам та змісту договору цесії.

Отже, за змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

З виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів ст. 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і сплатним.

Договір відступлення права вимоги № 1/Т від 01.12.2021 між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ФОП ОСОБА_5 має своїм предметом - відступлення права вимоги до боржника про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво) не заборонена законом.

Відповідно до ст. 512-518 ЦК України суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до ст. 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Разом з тим, якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Договір про відступлення права вимоги № 1/Т від 01 грудня 2021 року за своїми ознаками є договором відступлення права вимоги.

ФОП ОСОБА_2 , що набула лише право вимагати виконання зобов`язань за договором страхування в порядку регресу. Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору).

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 191/3904/18.

Отже, вищезазначене спростовує твердження відповідача про те, що Договір відступлення права вимоги № 1/Т від 01.12.2021 року є факторингом в універсальному понятті ознак такого договору.

Отже, апеляційний суд приймає позицію суду першої інстанції щодо встановлення обставин уступки права вимоги.

Щодо відсутності ліцензій у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на здійснення діяльності, апеляційний суд вказує таке.

Договір відступлення права вимоги між ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» та ФОП ОСОБА_2 № 1/Т від 01.12.2021 був укладений після укладення Договору страхування, визнанням страховою компанією страхових випадків, виплати страхового відшкодування відповідно договорів згідно яких відбулося право відступлення, тобто після надання страховою компанією всіх фінансових послуг.

Отже, ФОП ОСОБА_2 не здійснювала та не здійснює фінансові послуги, адже за умовами Договору відступлення прав вимоги отримала лише право вимоги виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів та здійснення інших фінансових послуг, якими був наділений первісний кредитор (відбулося відступлення права вимоги в частині боргу).

За правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду № 522/12307/15-ц (провадження 61-13310св18) від 14.08.2019 року, набуття, реалізація чи передача набутих прав та вимог не є одним із видів чи частиною його страхової діяльності, а тому юридично значимі дії щодо передачі таких прав іншій особі чи звернення з регресною вимогою не потребують наявності відповідної ліцензії.

Отже, в Договорі відступлення права вимоги № 1/Т від 01,12.2021 не міститься жодного пункту, який би свідчив про здійснення страхової діяльності та фінансових операцій, що притаманні договорам факторингу та факторингової діяльності, та потребують отримання ліцензії правонаступником позивача для відшкодування шкоди завданої відповідачем - ОСОБА_1 .

Окремо суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що апелянт зазначає про те, що він був готовий виплатити ТДВ «Страхова Компанія «Ю.ЕС.АЙ» суму регресу, а отже, фактично визнав вимоги первісного кредитора. Судове провадження його такого права не позбавляло, доказів сплати первісному кредиторові - страхові компанії, апелянтом не надано.

Щодо судових витрат в суді першої інстанції у розмірі 3000 грн, апеляційний суд вказує на те, що апелянтом не зазначено обставин завищення такої суми, навіть виходячи з доводів типовості провадження за аналогічними вимогами, отже в цій частині апеляційна скарга також відхиляється.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Оскільки апеляційну скаргу відхилено, витрати, заявлені апелянтом не відшкодовуються.

Водночас, представником позивача заявлено 5000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд, дослідивши доводи доповнень до апеляційної скарги в цій частині, зокрема і щодо дії договору, зазначає, що вказані витрати підлягають стягненню з апелянта, з огляду на таке.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц).

Судом встановлено, що правова допомога у справі надавалась.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 01.12.2021 р. дію договору про надання правової допомоги продовжено до 01.12.2023 р., а за п. 1.2. зазначеної угоди, договір автоматично продовжує свою дію за відсутності відмови сторін. Також до вимоги про стягнення витрат долучено ордер на представництво від 17.01.2024 р.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що договір про надання правової допомоги між сторонами припинив свою дію.

Розрахунок судових витрат та суму заявлено у першій заяві, поданій до апеляційного суду.

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. /Постанова ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19/

ФОП ОСОБА_2 заявлено до стягнення 5000 грн., які апеляційний суд вважає співмірними з наданими послугами.

Доводів щодо детальності витрат, заперечення не містять, водночас лише посилання апелянта на тотожність інших аналогічних справ, шаблонність поданих документів, без доказів та зазначення цін, не може слугувати підставою для відмови у стягненні витрат або порівнянні ціни послуг.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вказує, що у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу в межах розгляду даної справи, вказані витрати є співмірними із складністю справи та виконаною роботою, а відтак, доходить висновку щодо наявності підстав для їх стягнення.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва 18 квітня 2023 року - залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва 18 квітня 2023 року - залишити без змін.

Витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 витрати на правову (правничу) допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: