Провадження № 22-ц/812/84/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 січня 2024 року м. Миколаїв

справа № 489/414/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_4 , треті особи: Перша миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, Друга миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, ОСОБА_5 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 16 жовтня 2023 року під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., повний текст судового рішення складений 30 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , звернувся з позовом до ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування недійсними.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем проживали він та його мати ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Як вказав позивач ні він, ні, наскільки йому відомо, його мати ОСОБА_7 , не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, оскільки вважали себе такими що прийняли спадщину відповідно до положень ч. 3 ст.1268 ЦК України, так як на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем за вказаною вище адресою. Заяву про відмову від спадщини до нотаріуса він не подавав. Разом з тим, на початку січня 2017 року він отримав копію позову ОСОБА_4 про виселення, в додатках до якого містилась копія договору дарування від 09 листопада 2010 року за яким, його мати - ОСОБА_7 подарувала вищевказаний будинок, в якому він проживає, його брату ОСОБА_4 , який на час смерті батька з ними не проживав. В тексті договору містилась фраза про те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про права власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 06 серпня 2010 року № 901, а саме свідоцтво видане замість свідоцтва про право на спадщину від 21 вересня 2007 року. З цього часу позивачу стало відомо про порушення його законних прав на спадщину, про існування вищезазначених свідоцтв та договору дарування, які він вважає незаконними. Позивач вважає, що його мати не мала права на спадкування всього будинку, а отже не мала права і дарувати те, на що не мала права власності.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 разом з його батьком ОСОБА_6 по день його смерті, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 21 вересня 2007 року ОСОБА_7 , після смерті ОСОБА_6 нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Рибачук О.В.; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 06 серпня 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 30 липня 2010 року № 901 на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 ; визнати недійсним договір дарування від 09 листопада 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікою Н.В., за яким ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 . Також просив вважати дотриманими строки позовної давності а уразі потреби просив їх поновити.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2022 року замінено позивача - ОСОБА_2 на ОСОБА_1 та відповідача - ОСОБА_4 на ОСОБА_3 , залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_5 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 разом зі своїм батьком ОСОБА_6 на час відкриття спадщини. Визнано недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 21 вересня 2007 року ОСОБА_7 , після смерті ОСОБА_6 державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 1-974 - частково, в частині успадкування 1/2 частки майна померлого, а саме 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 06.08.2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 30.07.2010 року № 901 на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 . Визнано недійсним договір дарування від 09 листопада 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікою Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 2657, за яким ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар, житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 - частково, в частині 1/2 частки нерухомого майна. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3073 грн 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На думку апелянта, позивач не надав належних доказів на підтвердження факту свого проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому оскаржуване рішення в частині встановлення такого факту є необґрунтованим та таким, що не відповідає обставинам справи, оскільки сім`єю ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_5 , та місцем реєстрації та проживання яких на час відкриття спадщини була квартира АДРЕСА_2 . Разом з тим інші письмові докази, надані позивачем і додані до матеріалів справи, свідчать про те, що він знав про прийняття спадщини одноосібно його матір`ю ОСОБА_8 і не заперечував проти цього, а отже, пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, внаслідок чого ця позовна вимога не підлягає задоволенню, а отже, його вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності та договору дарування також не підлягають задоволенню як похідні вимоги. Так, позивачем надані копії дозвільної документації, яку збирала ОСОБА_9 в період з 2007 по 2010 роки для оформлення самочинно здійсненого внутрішнього перепланування житлового будинку та самочинно збудованих господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_9 зазначена власницею в технічному паспорті на домоволодіння, датованому 2007 роком. Як свідчить акт обстеження даного домоволодіння, складений у 2010 році, комісія з двох спеціалістів відділу комунального господарства виїжджала на місце, тобто до домоволодіння по АДРЕСА_1 , та оглядала самочинні будівлі та переобладнання з метою встановлення їхньої технічної придатності. Сусіди ОСОБА_10 з домоволодіння АДРЕСА_3 та ОСОБА_11 з домоволодіння АДРЕСА_4 підписували ОСОБА_12 заяву про те, що вони не заперечують проти того, щоби вона, як власниця домоволодіння, оформила самочинне будівництво. Отже, документально засвідчено, що мати ОСОБА_9 відкрито діяла як власниця домоволодіння, оформлювала відповідні документи, про це знали сусіди, на місце виїжджала комісія спеціалістів. Про це було відомо і ОСОБА_2 , який часто навідувався до матері, спілкувався із сусідами та був із ними у добрих стосунках. На думку апелянта, позивач ОСОБА_2 не надав суду жодних доказів поважності пропуску позовної давності щодо вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а задоволення вимог позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за спливом 10 років після його видачі, а також триваючого, мирного та відкритого володіння спадковим майном померлою матір`ю ОСОБА_8 , є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність, та право на мирне володіння майном, закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Звертала увагу на правові позиції Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі №385/321/20, від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20. Окрім того зазначала, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тій обставині, що позивач ОСОБА_2 не звертався до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину і не отримав відмови у видачі такого свідоцтва, коли такі дії є необхідною передумовою для звернення до суду в позовному порядку. Судом першої інстанції не застосовано норми ст.3 та 261 ЦК України відносно недобросовісної поведінки позивача, яка призвела до порушення ним строку позовної давності.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Астаніна Л.Д. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судовезасідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В письмових поясненнях до апеляційного суду ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2023 року залишити без змін. Зазначала, що категорично проти доводів й вимог апеляційної скарги, вважає, що судом першої інстанції надана належна правова оцінка доказам у справі, зроблено вірний висновок, що позивачем дотримано строки позовної давності, застосовані норми матеріального й процесуального права у відповідності до законодавства та прийнятої судової практики. Також ОСОБА_1 просила розглядати справу без її участі.

Третя особа ОСОБА_5 надала заяву в якій зазначила, що Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено законне й обґрунтоване рішення, норми матеріального й процесуального права застосовані у відповідності до законодавства й судової практики, всі докази досліджені та їм надана правова оцінка, а тому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 , а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2023 року залишити без змін. Просила розглядати справу без її участі.

Друга Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області надала заяву в якій просила розглянути справу без представника нотаріальної контори на підставі наявних матеріалів і прийняти рішення на розсуд суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.11.1955 року. Під час шлюбу в них народилось два сини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_6 на підставі договору про право забудови, посвідченого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою м. Миколаєва 21.06.1957 року за реєстровим № 3-1711 та зареєстрованого в ММБТІ 20.01.1967 року за № 11332 належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до досліджених судом матеріалів спадкової справи №861/2007, заведеної після смерті ОСОБА_6 , із заявою про прийняття спадщини звернулась лише його дружина ОСОБА_7 , при цьому у вказаній заяві зазначала, що спадкове майно є особистою власністю померлого та інших спадкоємців не має. Матеріали спадкової справи не містить довідки про склад осіб, зареєстрованих на час смерті разом із спадкодавцем, як і не містить даних щодо наявності дітей у померлого.

Державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 21.09.2007 року видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-971, згідно якого ОСОБА_7 успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_6 , між іншим, житловий будинок АДРЕСА_1 .

06 серпня 2010 року ОСОБА_7 на підставі рішення Миколаївської міської ради замість свідоцтва про право на спадщину від 21.09.2007 р. було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на вищевказаний житловий будинок.

09 листопада 2010 року на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу - Нікою Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за №2657, ОСОБА_7 відчужила житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ОСОБА_2 , постійно проживаючи із батьком - ОСОБА_6 - на на час смерті останнього, фактично прийняв після нього спадщину у вигляді частки будинку, як спадкоємець першої черги, в зв`язку з чим свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_7 в частині спадкування 1/2 частки спірного будинку та договір дарування, укладений між ОСОБА_7 та відповідачем, у зазначеній частині, є недійсними, оскільки порушують права позивача як власника частки спадкового майна. Також суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено факт того, що позовна давність не пропущена, з огляду на те, що про порушення свого права на спадкування він дізнався в липні 2017 року, коли отримав позовні матеріали по справі №489/5668/16-ц за позовом ОСОБА_4 до нього та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення зі спірного будинку.

Проте повністю погодитись із такими висновками колегія суддів не може.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки є спадкоємцями першої черги за законом (стаття 1261 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої і третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець для вступу у права на спадкування має прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

З копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_7 була зареєстрована в зазначеному будинку з 02 березня 1981 року по 01.09.2016 року; ОСОБА_4 був зареєстрований з 08.12.1976 року по 10.08.1978 року; ОСОБА_2 був зареєстрований з 24.07.1984 року по 05.11.1985 року.

Згідно повідомлення відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Миколаївській області ОСОБА_2 станом на 20.05.2006 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Тобто на час смерті ОСОБА_6 , що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_2 не був зареєстрований за адресою проживання свого батька.

Разом із тим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги прийняв спадщину, що відкрилась після смерті його батька, оскільки позивачем було доведено, що він постійно проживав разом із батьком - ОСОБА_6 - на час смерті останнього.

Даний факт знайшов відображення в акті про проживання, складеного сусідами позивача та завіреного печаткою Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області, в якому зазначено, що ОСОБА_2 проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 з 21.02.1967 року по теперішній час. На момент смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 з ним постійно проживали: його дружина ОСОБА_7 , син ОСОБА_2 зі своєю сім`єю (а.с. 29-30).

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які проживають у сусідніх будинках з будинком АДРЕСА_1 , також підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_2 разом зі своїми батьками за зазначеною адресою, зокрема і на час смерті ОСОБА_6 .

Докази того, що позивач на час смерті батька постійно проживав в іншому місці, крім спірного, у справі відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що надані позивачем докази відповідно до вимог ст. 76, 78-80 ЦПК України є допустимими, достовірними та достатніми.

За такого суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт постійного проживання ОСОБА_2 разом зі своїм батьком на час смерті останнього.

З матеріалів спадкової справи № 861/2007, заведеної після смерті ОСОБА_6 , вбачається, що ОСОБА_2 заяву про відмову від спадщини не подавав.

З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 як спадкоємець першої черги прийняв спадщину, що відкрилась після смерті його батька.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту проживання ОСОБА_2 однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини не заслуговують на увагу, оскільки встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини має юридичне значення для встановлення черговості спадкування за законом (ст. 1264 ЦК України), тоді як для прийняття спадщини спадкоємцю необхідно довести, що він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). За такого не можуть бути враховані посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.04.2019 року у справі № 1333/525/17, оскільки в зазначеній справі позивач просила встановити факт родинних відносин з метою доведення того, що вона є спадкоємцем п`ятої черги споріднення.

З огляду на викладене, суд першої інстанцї вірно встановив, що видача Державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 21.09.2007 року Свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 , а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому, - порушує спадкові права позивача ОСОБА_2 .

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У справі, яка є предметом апеляційного перегляду, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 дійшов висновку, що початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій.

Приписами частини четвертої статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюване позивачем свідоцтво про право на спадщину було видано нотаріусом 21 вересня 2007 року.

З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 24 січня 2019 року.

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача про те, що позовна давність ним не пропущена, з огляду на те, що про порушення свого права на спадкування він дізнався в липні 2017 року, коли отримав позовні матеріали по справі №489/5668/16-ц за позовом ОСОБА_4 до нього та ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення зі спірного будинку.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Так, статтею 1297 ЦК України (в редакції на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 ) встановлений обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

І хоча правових наслідків невиконання такого обов`язку спадкоємця, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено, але колегія суддів враховує, що позивач мав довідатися про порушення свого права оскарженим свідоцтвом про право на спадщину протягом розумного строку після моменту його видачі.

Також колегія суддів звертає увагу, що при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_2 були надані документи, пов`язані із оформленням дозвільної документації, яку збирала ОСОБА_9 в період з 2007 по 2010 роки для оформлення самочинно здійсненого внутрішнього перепланування житлового будинку та самочинно збудованих господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема згода на це сусідів та узгодження самочинного будівництва із компететними органами, складений техніком ММБТІ 19.07.2007 року технічний павспорт, де власником всього домоволодіння замість померлого власника ОСОБА_6 зазначена ОСОБА_7 (а.с. 14-23). За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 постійно проживав разом із матір`ю та своєю дружиною за вказаною адресою, то він мав довідатися про отримання його матір`ю одноособово оскаржуваного свідоцтва та про порушення свого права на спадщину, та діючи розумно, обачливо і добросовісно мав можливість своєчасно звернутись з позовом до суду за захистрм своїх прав.

Поважність причин такого тривалого пропуску позовної давності позивач не довів, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його поновлення. Той факт, що вперше із позовом про визнання недійсним виданого його матері свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 звернувся до суду у квітні 2017 року (справа № 489/1819/17) не свідчить про те, що позовна давність була пропущена ОСОБА_2 з поважних причин.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 21 вересня 2007 року ОСОБА_7 , слід відмовити на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Оскільки не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, то і відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Миколаївської міської ради від 06.08.2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 30.07.2010 року № 901 на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 і визнання недійсним договору дарування від 09 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікою Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 2657, за яким ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар спірний житловий будинок з усіма господарськими будівлями і спорудами.

Таким чином, відповідно до п. 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

При цьому колегія суддів зауважує, що хоча ОСОБА_2 доведено факт його постійного проживання разом із батьком ОСОБА_6 на час смерті останнього, проте з огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_7 , за пропуском строку позовної давності, встановлення вказаного факту не буде мати юридичного значення для позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За такого, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню відшкодування сплаченого судового збору за апеляційну скаргу в загальному розмірі 4 610 грн 40 коп..

Оскільки колегія суддів погодилась не з усіма доводами апеляційної скарги, то вона підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4 610 грн 40 коп. (чотири тисячі шістсот десять гривень сорок копійок) відшкодування судового збору, сплаченого за апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 23 січня 2024 року.