Справа 749/1374/23
Номер провадження 2/749/31/24
У Х В А Л А

22 лютого 2024 року Щорський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чигвінцева М.С.

за участю секретаря Михалевич М.В.

з участю ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Савости І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сновськ у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №749/1374/23 за позовом ОСОБА_1 поданого в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину у зв`язку з її навчанням,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась в інтересах ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просить стягнути з останнього на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у зв`язку з навчанням, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 21.12.2023 і до закінчення навчання до 31.08.2027 або до досягнення 23 років, тобто до 20.12.2028 у разі продовження навчання.

Позов мотивовано тим, що батьками ОСОБА_2 є відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які раніше перебували у зареєстрованому шлюбі і проживали у м. Сновську Корюківського району Чернігівської області. Згодом їх шлюб було розірвано та ОСОБА_2 разом з матір`ю виїхала на постійне місце проживання до рф, де її матір вдруге вийшла заміж та змінила прізвище на « ОСОБА_5 ». З відповідача стягувалися аліменти на користь матір ОСОБА_2 до досягнення донькою повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 виповнилося 18 років, а тому стягнення аліментів було припинено. Проте, ОСОБА_2 навчається на 1 курсі федерального бюджетного освітнього закладу вищої освіти «МІРЕА Російський технологічний університет» на платній основі. ОСОБА_2 перебуває на утримання матері, не отримує доходів, оскільки не працює, та потребує матеріальної допомоги на навчання. Відповідач добровільно матеріально не допомагає, хоча є працевлаштованим, отримує заробітну плату, інших неповнолітніх дітей на утриманні немає та з нього не утримуються інші стягнення по виконавчим листам, тому його майновий стан дозволяє надавати матеріальну допомогу ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 04.01.2024 було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

08.02.2024 року через систему «Електронний суд» представник відповідача надав відзив на позов, в якому заперечує з приводу пред`явлених позовних вимог, просив суд закрити провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства України, оскільки позивачка є громадянкою рф та проживає на території рф. Тому, виходячи з норм ЦПК України та Закону України «Про міжнародне приватне право», позивачка повинна звертатися з позовом про стягнення аліментів до компетентного суду рф, оскільки з огляду на положення ч. 1 ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення сторонами нотаріально посвідченої угоди щодо вибору права регулювання для цілей провадження у конкретній справі про зобов`язання щодо утримання позивачки.

У судовому засідання ОСОБА_1 підтримала позов, просила його задовольнити та заперечувала проти клопотання представника відповідача з приводу закриття провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримала клопотання про закриття провадження у повному обсязі та просила його задовольнити.

Дослідивши клопотання про закриття провадження у справі, заперечення позивача щодо закриття та докази, що містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право».

У п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації та зареєстрована й фактично проживає на території РФ.

Таким чином, з огляду на те, що позивачка є громадянкою РФ, то дана справа є справою з іноземним елементом. За таких обставин, питання щодо визначення застосовуваного права, а також питання підсудності даної справи судам України регулюються положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно частини 1 статті 67 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

З наведеного слідує, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо у справі про сплату аліментів позивач або особа, яка має право на утримання, мають місце проживання в Україні.

Як вже було зазначено, місцем фактичного проживання позивачки є РФ.

З викладеного слідує, що відповідно до положень Закону України «Про міжнародне приватне право» вимога про стягнення аліментів на ОСОБА_2 не може бути предметом розгляду в суді на території України та підлягає пред`явленню до компетентного суду Російської Федерації.

Згідно ч. 1 ст. 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право», зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, можуть на вибір сторін зобов`язання регулюватися: 1) особистим законом однієї зі сторін зобов`язання на момент здійснення вибору права; 2) правом держави місця проживання однієї зі сторін зобов`язання на момент здійснення вибору права;3) правом, що обрано сторонами зобов`язання або застосовується відповідно до закону для регулювання майнових відносин сторін зобов`язання;4) правом, що обрано сторонами зобов`язання або застосовується відповідно до закону для регулювання припинення шлюбу або окремого проживання сторін зобов`язання; 5) правом держави суду, що обрано сторонами для цілей провадження у конкретній справі про зобов`язання щодо утримання.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 67-4Закону України «Про міжнародне приватне право», вибір права, передбачений частиною першою цієї статті, здійснюється шляхом укладення угоди в письмовій формі. Угода про вибір права, що укладається в Україні, підлягає нотаріальному посвідченню. Вибір права відповідно до пунктів 1-4 частини першої цієї статті не застосовується до зобов`язань щодо утримання малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних осіб та осіб, цивільна дієздатність яких обмежена.

З огляду на викладене вбачається, що з приводу зобов`язань щодо утримання малолітніх дітей вибір права відповідно до пунктів 1-4 частини 1 статті 67-4 Закону України «Про міжнародне приватне право» не застосовується.

Що стосується можливості застосування п. 5 ч. 1 ст. 67-4Закону України «Про міжнародне приватне право», то тут слід виходити з того, що матеріали справи не містять будь-яких доказів укладення сторонами нотаріально посвідченої угоди щодо вибору права регулювання для цілей провадження у конкретній справі про зобов`язання щодо утримання ОСОБА_2 .

За таких обставин, право регулювання визначається за загальними правилами, встановленими Законом України «Про міжнародне приватне право».

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що в міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу, як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими ст. ст. 27,28 ЦПК України.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2023 у справі №761/6102/22, у постанові від 26.04.2022 у справі №200/421/19, у постанові від 16.02.2022 у справі №344/14679/20, у постанові від 29.07.2021 у справі №645/4298/19.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 256 ЦПК України, якщо провадження закривається з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи, що вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства України, суд дійшов висновку, що провадження у справі слід закрити та роз`яснити позивачці, що з такими вимогами їй слід звернутися до компетентного органу Російської Федерації.

Керуючись ст.ст. 255, 256, 260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Савости Ірини Михайлівни про закриття провадження у справі - задовольнити.

Закрити провадження в цивільній справі №749/1374/23 за позовом ОСОБА_1 поданого в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину у зв`язку з її навчанням.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду.

На підставі ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 22.02.2024.

Суддя М.С. Чигвінцев