Провадження № 22-ц/801/76/2024, № 22-ц/801/77/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 рокуСправа № 127/23673/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Міхасішина І.В.,

суддів : Войтка Ю.Б., Сопруна В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2023 року та на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2023 року, ухвалені в м. Вінниці суддею цього суду Дерновою В.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позов мотивований тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2021 року, від якого у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2021 року (справа №127/23049/21) з відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на її користь на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 01 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач просила змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з моменту набрання рішенням законної сили.

Ухвала суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.10.2023 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України відмовлено.

Рішення суду першої інстанції

Позов задоволено.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання законної сили даним рішенням і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнення за виконавчим листом №127/23049/21, виданим на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2021 року у цивільній справі №127/23049/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів припинити з дня набрання законної сили даним рішенням та відкликати виконавчий документ.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1073,60 грн. судового збору

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з ухвалою про відмову у зупиненні провадження та з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність ухвалених судом першої інстанції рішень, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким в задоволені позову відмовити.

Скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2023 року про відмову у зупиненні провадження у справі та постановити нову, про зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

05 грудня 2023 року на адресу Вінницького апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить ухвалу та рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 28 листопада 2023 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14.08.2023 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Вказану ухвалу разом з позовною заявою із додатками було надіслано за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача ОСОБА_2 , які він отримав 01.09.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №375.

07.09.2023 року відповідачем ОСОБА_2 на адресу суду надано відзив на позовну заяву, у якому він зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки він регулярно сплачує присудженні з нього аліменти, а також по потребі надає додаткові кошти дитині, позивачем не доведено погіршення свого матеріального становища, чи покращення його матеріального становища; також надано клопотання про зупинення провадження у справі. 27.09.2023 року позивачем ОСОБА_1 на адресу суду надано відповідь на відзив, у якій вона просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.10.2023 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у зупиненні провадження з огляду на наступне:

У статті 129 Конституції України одними із основних засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Випадки, коли суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, визначені у частині 1 статті 251 ЦПК України.

Пунктом 2 частини 1 вказаної правової норми встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини 1 статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Воєнний стан введено в Україні з 24 лютого 2022 року.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, від 21 жовтня 2010 року, § 47).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (частина 1 статті 44 ЦПК України).

До основних засад судочинства частиною 3 статті 2 ЦПК України віднесено розумність строків розгляду справи судом, пропорційність, диспозитивність, змагальність сторін.

Виходячи зі змісту статті 12, частини 3 статті 13 ЦПК України кожна сторона реалізує свої процесуальні права на власний розсуд з метою досягнення бажаного процесуального результату.

Приписи пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України мають своєю метою захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.

Провадження у справі підлягає зупиненню лише у випадку наявності обставин, які перешкоджають розгляду справи.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачем надавалися письмові пояснення, докази по справі та клопотання, що свідчить про можливість відповідача захисти свої інтереси під час розгляду справи, що не призвело до звуження прав на судовий захист.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції виходячи з наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2021 року (справа №127/23049/21) (а.с. 7-13).

Від шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.12.2010 року (а.с. 15).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.11.2021 року (справа №127/23049/21) стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону, в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто з 01 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7-13).

Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дитину.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття.

Положеннями ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина; спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (згідно з ч. 9 ст. 10 ЦПК України суд застосовує аналогію закону).

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 181 СК України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що буде справедливим та обґрунтованим визначити спосіб стягнення аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили, і до досягнення дитиною повноліття, тобто позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім того суд апеляційної інстанції вважає правильний, висновок суду, що позивач скористалася своїм правом, визначивши спосіб стягнення аліментів - їх присудження у частці від доходу батька. Крім того, закон не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися такою можливістю.

Вирішуючи питання щодо зміни способу стягнення аліментів суд бере до уваги, що позивач має право вибору способу стягнення аліментів, відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів та стягнення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Така зміна способу стягнення аліментів буде відповідати інтересам дитини та засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Отже доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2023 року та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 жовтня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

В.В. Сопрун