Дата документу 21.02.2024 Справа № 331/4654/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4654/23 Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М.
Провадження №22-ц/807/505/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Дашковської А.В., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Шлецер Андрія Андрійовича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Запорізька міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Запорізька міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення.

В обґрунтування позову зазначив, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду та перебуває у віданні Запорізької міської ради. Вказана квартира з 27 січня 1998 року й до цього часу є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 . Крім того, зазначена квартира є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .. На виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року в справі № 331/4613/22 про видачу обмежувального припису, ОСОБА_2 у грудні 2022 року був вимушений тимчасово виселитися з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій до цього постійно проживав, та тимчасово припинити проживати у зазначеній квартирі. При цьому, у квартирі залишилася належна йому побутова техніка, меблі, особисті речі тощо. У зв`язку зі скасуванням 04 квітня 2023 року судом апеляційної інстанції рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року в цивільній справі № 331/4613/22, у період з квітня 2023 року ОСОБА_2 вчиняв та продовжує вчиняти спроби вселитися до вказаної квартири, яка є зареєстрованим та єдиним місцем проживання. Однак відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 створювали і продовжують створювати ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою, змінили замки на вхідних дверях, не надають ключі, фізично перешкоджають входженню до квартири тощо. Таким чином, позивач має рівне з відповідачами право на користування квартирою, однак не має можливості реалізувати своє право на проживання у вказаному приміщенні.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , які створюють ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , шляхом вселення та стягнути судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року позов задоволено.

Ухвалено усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні кватирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору по 536,80 грн з кожного.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 , представник, адвокат Шлецер Андрій Андрійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року та повернути справу до суду першої інстанції для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_2 на підставі ордеру №800 від 08 квітня 1998 року, в якій разом з нею проживає її донька ОСОБА_3 та її син ОСОБА_2 , який порушує правила спільного проживання, веде аморальний спосіб життя, пиячить, вчиняє сварки, бійки, трощить меблі квартири, вибив двері, чим регулярно вчиняє насильство в сім`ї, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Систематичне порушення відповідачем правил співжиття робить неможливим для інших членів сім`ї проживання з ним в квартирі, більш того, таке проживання становить загрозу для життя і здоров`я, оскільки ОСОБА_3 вагітна, ОСОБА_2 застосовує фізичне насильство, наносить регулярні побої, що підтверджується заборонними приписами. В утриманні будинку, його ремонті, оплату послуг за електроенергію та газ, відповідач участі не приймає, чим завдає відповідачам значних матеріальних збитків. Жовтневим районним судом м. Запоріжжя у справі №331/7727/23 в судовому засіданні 18 грудня 2023 року ОСОБА_2 визнано винним за вчинення домашнього насильства, також в даному суді у справі №331/7351/23 розглядається позов ОСОБА_1 про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення. Вселення ОСОБА_2 становитиме невиправдане втручання у її право, її доньки на повагу до приватного життя та житла, вселення позивача призведе до погіршення, позивачем не доведено чинення йому перешкод у користуванні квартирою, натомість через його поведінку співіснувати з ним разом в одному приміщенні неможливо.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування квартирою, шляхом вселення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , як член сім`ї наймача на підставі ст.64 ЖК України набув рівних з іншими користувачами прав користування спірною квартирою, не втратив такого права у встановленому законом порядку, при цьому за заявою відповідача ОСОБА_1 було видано обмежувальний припис у судовому порядку із забороною наближатися до місця проживання, який скасовано судом апеляційної інстанції, відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні квартирою, а тому порушене право позивача ОСОБА_2 підлягає захисту, у спосіб усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, шляхом його вселення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Судом встановлено, що відповідно до копії ордера на житлове приміщення № 800 серія №3, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Запоріжжя 08 квітня 1997 року, ОСОБА_1 було видано ордер на право зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Заводської районної адміністрації № 300 від 18 березня 1997 року, склад сім`ї: ОСОБА_4 - чоловік, ОСОБА_2 - син, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_6 - син. ОСОБА_1 ордер одержала - 01 липня 1997 року (а.с.8).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №2310-2, місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , дата реєстрації: 27 січня 1998 року (а.с.10).

Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №, сформованої 07 грудня 2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано місце проживання: АДРЕСА_1 , дата реєстрації: 27 січня 1998 року, що підтверджується також Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованого суддею Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Світлицькою В.М. 20 липня 2023 року (а.с.12).

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.50-51).

Відповідно до Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року у справі №331/4613/22 було видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , що мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначено заходи тимчасового обмеження їх прав та покладено обов`язки, зокрема, заборонено наближатися ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на визначену відстань до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 (а.с.14-15).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року рішення Жовтневого районного суду від 01 грудня 2022 року скасовано у справі № 331/4613/22, у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Біленка О.В., заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , про видачу обмежувального припису - відмовлено, з огляду на те, що матеріали справи не містять жодних доказів вчинення насильства ОСОБА_2 та ОСОБА_7 відносно ОСОБА_1 (а.с.16-18).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року було також встановлено, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2022 року у справі № 331/2901/22 за протоколом серії ВАБ № 916949 від 25 серпня 2022 року, який надійшов з відділу поліції № 2 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрито провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. При цьому, постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2022 року у справі № 331/4115/22 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (домашнього насильства щодо ОСОБА_2 , вчиненого ОСОБА_1 26 жовтня 2022 року) та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 чинять перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою, двері ніхто не відчиняє, до квартири не пускають, змінили замки від вхідних дверей та ключі не надають.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

За приписами статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Крім цього, документом, що підтверджує право користування житловим приміщенням, також може бути свідоцтво про право власності, рішення суду, що набрало законної сили, про надання особі права на вселення в житлове приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням чи права власності на нього або інші документи.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України).

Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12 зробив висновок про те, що "у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження".

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 є сином наймача квартири ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , набув право користування зазначеною квартирою в квітні 1998 року та з цього часу зареєстрований в ній.

На виконання рішення Жовтневого районного суд м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року в справі № 331/4613/22 про видачу обмежувального припису, на підставі якого ОСОБА_2 було обмежено спілкування з ОСОБА_1 за адресою; АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та заборонено наближатися до місця її проживання, у грудні 2022 року позивач був вимушений тимчасово виселитися з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій до цього часу постійно проживав. Строк обмежувального припису було встановлено строком на шість місяців.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року, яке набрало законної сили рішення Жовтневого районного суд м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року у справі № 331/4613/22 про видачу обмежувального припису скасовано. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Отже, рішення Жовтневого районного суд м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року в справі № 331/4613/22 на підставі якого, позивач ОСОБА_2 вимушений тимчасово виселитися зі спірної квартири було скасовано постановою Запорізького апеляційного суду від 04 квітня 2023 року, а в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено. Зазначена постанова набрала законної сили в касаційному порядку не оскаржувалась.

Таким чином, у зв`язку із скасуванням рішення Жовтневого районного суд м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року в справі № 331/4613/22 відпали всі обмежувальні заходи, які були вчинені відносно ОСОБА_2 на підставі виданого обмежувального припису, в тому числі щодо заборони наближатися до місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт того, що відповідачі змінили замки від вхідних дверей та ключі позивачу не надають не заперечується представником відповідачів в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень,які встановлені законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Доказів того, що ОСОБА_2 в установленому законом порядку визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою, або його в установленому законом порядку було виселено з квартири , або його дії свідомо свідчить про втрату ним інтересу до спірної квартири, матеріали справи не містять.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав оцінку всім доказам у справі та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги у цій справі підлягають до задоволення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач має право вимагати у судовому порядку, як член сім`ї наймача, який набув рівних із іншими користувачами прав користування спірною квартирою, не втратив такого права у встановленому законом порядку. Після скасування судом обмежувального припису з забороною наближатися до місця проживання, зі сторони відповідачів позивачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , а тому порушене права позивача підлягає захисту, у спосіб усунення перешкод в користуванні вищезазначеною квартирою шляхом вселення.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Суд першої інстанції інстанції врахував, що не задоволення позовних вимог ОСОБА_2 призведе до порушення права позивача на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже доказів того, що він має інше житло, суду не надано.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги про те, що систематичне порушення позивачем правил співжиття робить неможливим проживання для інших членів сім`ї з ним у спірній квартирі, що позивач не приймає участі в утриманні квартири не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка обгрунтовано викладена в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Судового рішення, яке набрало законної сили про виселення ОСОБА_2 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, матеріали справи не містять.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

Вимога апеляційної скарги про направлення справи до суду першої інстанції для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами не може бути задоволена апеляційним судом, оскільки суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду не має таких повноважень відповідно до норм процесуального закону.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Шлецер Андрія Андрійовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 22 лютого 2024 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Дашковська А.В.Маловічко С.В.