КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 760/3805/22 Апеляційне провадження № 22-ц/824/3382/2024Головуючий у суді першої інстанції - Ішуніна Л.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі Департаменту ДВС МЮ України, Солом`янського РВ ДВС м. Києва ЦМУ МЮ (м. Київ), ДКС України у м. Києві, в якому просила:

стягнути з Держави Україна в особі Солом`янського РВ ДВС м. Києва ЦМУ МЮ (м. Київ) на її користь 218 039,96 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю службової особи органу державної влади;

стягнути з Держави Україна в особі Солом`янського РВ ДВС м. Києва ЦМУ МЮ (м. Київ) на її користь 5 000 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю службової особи органу державної влади.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 22.07.2000 рішенням Солом`янського районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 14.07.2000.

З березня 2003 року боржник свідомо та безпідставно перестав сплачувати аліменти на утримання їх спільного сина, зазначаючи постійно, що тимчасово не працює та доходів немає, а отже і перестав виконувати рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.07.2000, яке підлягає негайному виконанню.

У зв`язку з викладеним, з квітня 2003 року по квітень 2009 року вона неодноразово зверталась до державних виконавців Солом`янського ВДВС з приводу виконання судового рішення.

Відповідно до довідки-розрахунку державного виконавця Солом`янського ВДВС від 24.01.2014 загальна сума заборгованості боржника по сплаті аліментів становить 74 131,38 грн.

З урахуванням наведеного вона зверталась до суду з позовом до боржника про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21.03.2017 стягнуто з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 70 000,00 грн, та 487,20 грн судового збору, яке набрало законної сили 05.10.2017. Таким чином, з 05.10.2017 підлягають стягненню з боржника кошти в сумі 144 618,58 грн.

Однак, боржник продовжував свідомо та безпідставно не виконувати вищевказані рішення суду, а державний виконавець ОСОБА_4 продовжував неправомірно бездіяти, тому позивач вдруге звернулась до суду з позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2020, яке набрало законної сили 09.03.2021 стягнуто з боржника на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 72 871,38 грн та 640,00 грн судового збору. Таким чином, з 09.03.2021 з боржника підлягають стягненню 218 039,96 грн.

Водночас, з вересня 2017 року до серпня 2018 року на банківський рахунок позивача не надійшло будь-яких коштів в рахунок виконання вищевказаних рішень суду, тому 28.08.2018 вона звернулась до суду зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця Мацко Д.А. 14.03.2019 ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва, яка набрала законної сили 05.04.2019 визнано бездіяльність державного виконавця Мацко Д.А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 по стягненню аліментів на підставі дублікату виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 2-1740 від 11.08.2009, неправомірною. Ураховуючи викладене позивач звернулася до суду з указаним позовом задля захисту свого порушеного права (т. 1 а.с. 1-6).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.10.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено (т. 1 а.с. 226-231зв.).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції свідомо спотворив матеріали та обставин справи, свідомо застосував норму матеріального права, а саме: ст. 1166 ЦК України (відшкодування майнової шкоди), яка не підлягала застосуванню у подібних правовідносинах, та не застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню у подібних правовідносинах, і як наслідок, 05.10.2023 свідомо ухвалив «ІМЕНЕМ УКРАЇНИ» завідомо неправосудне рішення, яким безпідставно позбавлено позивача невід`ємного конституційного права на відшкодування завданої шкоди.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції необґрунтовано стягнув моральну шкоду не у повному розмірі, оскільки згідно сталої практики Європейського Суду з прав людини невиконання Державою на протязі понад трьох років рішення національного суду є підставою для стягнення з держави на користь заявника (стягувача) сатисфакції в розмірі невиконаного Державою рішення національного суду та моральної шкоди за весь період невиконання Державою рішення національного суду (т. 2 а.с. 1-10).

08.12.2023 ЦМУ МЮ (м. Київ) було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що у своїй позовній заяві позивач, в якості основного аргументу наявності моральної шкоди приводить ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/22084/18-ц від 14.03.2019, якою визнано бездіяльність державного виконавця Відділу неправомірною. Інакше кажучи, судом 1 (один) раз визнано бездіяльність державного виконавця Відділу неправомірною при примусовому виконанні виконавчих проваджень, стягувачем за якими є позивач. Однак, по даному рішенню позивачу вже присуджено відшкодування моральної шкоди. З того часу не визнавалася незаконною бездіяльність державних виконавців Відділу за виконавчими провадженнями, стягувачем в яких є позивач. На даний момент позивачу регулярно перераховуються кошти примусово стягнуті з боржника на протязі більше 3 (трьох) років. Таким чином, державним виконавцем відділу, зі свого боку, вживаються, передбачені чинним законодавством заходи примусового виконання рішення. Задовольнити вимоги стягувача єдиномоментно є неможливим, зважаючи на майновий стан боржника (т. 2 а.с. 25-30).

13.12.2023 ГУ ДКС України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини, що мають значення для справи, оскільки позивачем не доведено та не надано доказів на підтвердження суми заявлених нею позовних вимог. Окрім зазначеного звертає увагу на те, що заборгованість, яка утворилась між двома фізичними особами у приватному порядку, не може вважатись ні збитками, ні шкодою у розумінні положень статей 22 та 1173 ЦК України (т. 2 а.с. 36-38зв., 48-53).

У судовому засіданні представники Солом`янського РВ ДВС м. Київ ЦМУ МЮ (м. Київ) - Голованюк С.П., Тур А.О. , Цапенко С.М. заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.07.2000 на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 14.07.2000.

На виконання зазначеного рішення 11.08.2009 Солом`янським районним судом м. Києва видано дублікат виконавчого листа (а.с. 7).

У зв`язку з невиконанням судового рішення від 22.07.2000, ОСОБА_1 було подано скаргу на бездіяльність державного виконавця. Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд виходив із того, що факт невиконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22.07.2000 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , є наслідком бездіяльності державних виконавців. Вказаним судовим рішенням установлено, що 07.08.2009 державним виконавцем Солом`янського ВДВС було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на підставі виконавчого листа № 2-1740, виданого 11.08.2009 Солом`янським районним судом м. Києва на виконання рішення від 22.07.2000.

Відповідно до довідки-рахунку Солом`янського ВДВС від 24.01.2014 сума заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів складає 74 131,38 грн (а.с. 8).

04.12.2014 державним виконавцем Солом`янського ВДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на відповідь Пенсійного фонду України, згідно якої боржник працює в «Кайрос Керама» за адресою: м. Київ, вул. Кіквідзе, 41-а, кім. 40, що територіально відноситься до Печерського ВДВС.

На підставі постанови державного виконавця Солом`янського ВДВС від 04.12.2014 державним виконавцем Печерського ВДВС було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 31.01.2015 по виконанню дубліката виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 2-1740 від 11.08.2009.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.08.2015 зобов`язано державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві Фартушну Ю.А. вжити дій щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.12.2014 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві Фартушної Ю.А. щодо неналежного вчинення виконавчих дій по стягненню коштів з боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

У подальшому, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04.12.2015 постанову ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 31.01.2015 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 по виконанню дубліката виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва №2-1740 від 11.08.2009, скасовано. Визнано дії ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 31.01.2015 по виконанню дубліката виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 2-1740 від 11.08.2009 неправомірними. Визнано бездіяльність ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві щодо не направлення постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 від 31.01.2015 стягувачу, неправомірною.

21.12.2016 державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Мацко Д.А. стягувачу було вперше видано інформаційну довідку від 21.12.2016, згідно з якою ще 19.02.2009 боржником було придбано у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, з 19.02.2009 державними виконавцями не вчинено дій щодо накладення арешту на майно боржника (а.с. 10).

23.12.2016 позивачем до Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві було подано заяву про накладення арешту на квартиру боржника (а.с. 11).

04.09.2017 державним виконавцем Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві стягувачу було вперше видано відповідь Пенсійного фонду України від 30.08.2017 про особу-боржника, згідно якої боржник перебуває на обліку в Правобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві і станом на серпень 2017 року щомісячно отримує пенсію в розмірі 1 847,18 грн (а.с. 16-17).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14.03.2019, яка набрала законної сили 05.04.2019, визнано бездіяльність державного виконавця Солом`янського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Мацко Д.А. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 по стягненню аліментів з боржника ОСОБА_2 на підставі дублікату виконавчого листа Солом`янського районного суду м. Києва № 2-1740 від 11.08.2009, що підлягає негайному виконанню, неправомірною (а.с. 18-19).

Рішеннями Cолом`янського районного суду м. Києва від 21.03.2017 та від 14.09.2020, які набрали законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 70 000,00 грн та судовий збір у розмірі 487,20 грн, а також 72 781, 38 грн та судовий збір у розмірі 640,00 грн відповідно.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, вищевказані обставини доказуванню не підлягають.

На підставі зазначених обставин, на думку позивача, у зв`язку з тривалим невиконанням судових рішень та в результаті неправомірних дій та бездіяльності державного виконавця, що було встановлено судовим рішенням, у неї виникло право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої тривалою бездіяльністю органів державної влади, передбаченою статтями 1173, 1174 ЦК України, у розмірі заборгованості по сплаті аліментів у сумі 218 039,96 грн (70 000,00 грн + 487,20 грн + 72 781,38 грн + 640,00 грн + 74 131,38 грн).

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких закон виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, а також статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби.

Таким чином, підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Однак, невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з неможливістю його виконання не надано), а тому невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 757/23847/21 (провадження № 61-1913св23).

У даному випадку, із матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, і є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою, є законним та обґрунтованим. Тобто, розмір збитків, які позивач просить стягнути з відповідачів, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Тому, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що належним доказом завдання майнової шкоди є судове рішення від 14.03.2019, що набрало законної сили 05.04.2019 у справі 760/22084/18-ц, яким визнано бездіяльність державного виконавця ОСОБА_4 неправомірною, є помилковими з огляду на те, що завдану шкоду ОСОБА_1 ототожнює з розміром заборгованості по сплаті аліментів, що не передбачено статтями 1173, 1174 ЦК України, однак є шкодою, на підставі якої підлягає стягненню моральна шкода.

Інших посилань на належні, існуючі на час ухвалення рішення докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції, та мали б істотне значення для правильного вирішення справи і, які могли би бути підставою для безумовного скасування рішення та ухваленню нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі, апеляційна скарга не містить.

Щодо стягнення моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Такий правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 04.06.2018 у справі № 489/2492/17 (провадження № 61-8890св18), від 13.06.2018 у справі № 464/6863/16 (провадження № 61-10293св18), від 21.06.2018 у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18), від 25.07.2018 у справі № 607/14493/16-ц (провадження № 61-12051св18).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 29.09.2020, яке змінено постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2021, на користь позивача було стягнуто моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн, на підставі встановлення ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.08.2015 бездіяльності державного виконавця в процесі виконання вищевказаного судового рішення про стягнення аліментів за період з серпня 2009 року по січень 2015 року.

У подальшому, ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.03.2019 було встановлено бездіяльність державного виконавця щодо належного та ефективного виконання судового рішення про стягнення аліментів у період з грудня 2016 року по вересень 2017 року.

Оскільки судовим рішенням від 14.03.2019 установлено бездіяльність посадової особи Солом`янського РВ ДВС м. Києва ЦМУ МЮ (м. Київ) в процесі виконання судового рішення про стягнення аліментів, а також, ураховуючи глибину душевних страждань, яких зазнала ОСОБА_1 внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів, тривалість вимушених змін у житті позивача, пов`язаних з тим, що вона була змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права з метою отримання аліментів на утримання дитини, зокрема, звертатися до суду, щоб довести неправомірність дій державного виконавця та з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності для відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн.

При цьому, при визначенні розміру моральної шкоди, судом першої інстанції правомірно взято до уваги те, що починаючи з листопада 2019 року позивачу в рахунок погашення заборгованості перераховано кошти в сумі 106 944,56 грн, тобто здійснено часткове виконання судових рішень, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим державним виконавцем від 20.09.2023.

Доводи апеляційної скарги в цілому є ідентичними доводам, що були викладені заявником у її позовній заяві, які не спростовують висновків суду першої інстанції, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки, дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, та зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно установлених обставин справи, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 22 березня 2024 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома