Провадження № 2/204/747/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

позивача ОСОБА_1 , представниці відповідача Кравченко Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 279, 354 ЦПК України, -

В С Т А Н О В И В:

05 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі (а. с. 1-8).

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, вказав на те, що у період з травня 2021 року по сьогодні, позивач працює на різних посадах на підприємстві відповідача. Оскільки у позивача виникла необхідність у можливому звільненні з роботи, він звернувся до відповідача з приводу надання розрахунку заборгованості. Під час знаходження у трудових відносинах позивача з відповідачем у період з травня 2021 року по червень 2023 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 150088 гривень. На день подання позовної заяви до суду позивач знаходиться досі у трудових відносинах з відповідачем. За останні два місяці йому було виплачена заробітна плата, а саме: за травень 2023 року у розмірі 3328 гривень та червень 2023 року у розмірі 8318 гривень, тобто на день звернення до суду відповідач не виплатив заробітну плату позивачу у розмірі 138442 гривні. Оскільки відповідач так і не виплатив заборгованість по заробітній платі у повному обсязі, позивач змушений звернутися до суду за захистом свої прав. Прохає стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 138442 гривні.

Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 44), копія якої надіслана учасникам 10 листопада 2023 року за вихідним № 33768/23-вих/2/204/3900/23 (а. с. 45), та отримана відповідачем 04 грудня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 53).

25 січня 2024 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив генерального директора ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» Войта С. на позовну заяву (а. с. 54-57), в якому він прохає в позовній заяві відмовити.

В обґрунтування відзиву зазначає, що згідно з довідкою № 10 від 19 січня 2024 року позивач працював на підприємстві відповідача, звільнений 31 березня 2022 року, 04 червня 2022 року був прийнятий знову на підприємство і згідно його позовної заяви суми невиплаченої заробітної плати та остаточного розрахунку становить 137942 гривні. Відповідно до довідки № 9 від 11 січня 2024 року, яка видана тому, що позивачу після дати звільнення у квітні 2022 року, була нарахована сума компенсації втрати частини заробітної плати, сума до виплати становить 500 гривень. Однак, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, затримка виплати заробітної плати з вересня 2020 року по даний час. Звертає увагу, що з 28 лютого 2022 року до 01 вересня 2023 року підприємство знаходиться на простої, а з січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Також вказує на те, що позивач був звільнений із підприємства відповідача 31 березня 2023 року, при цьому вимоги про розрахунок на підприємство не надавав, а відтак строки, в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору пройшли. Тому прохає суд у задоволення позовних вимог відмовити.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, прохав задовольнити. Додатково пояснив, що керівник цеху його сам знайшов та попрохав повернутися на роботу, пообіцяв виплатити заборгованість по заробітній платі поступово, чотири місяці платили, але потім знову перестали сплачувати.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні прохала відмовити у задоволенні позовної заяви.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 21 листопада 2017 року по 31 березня 2022 року позивач працював на підприємстві відповідача, а наказом № 328/вк від 31 березня 2022 року його звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці (а. с. 27-28).

Також встановлено, що з 01 червня 2022 року наказом 452/вк від 30 травня 2022 року, позивач був прийняти на підприємство відповідача електромонтером, по сьогодні перебуває у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записом в трудовій книжці (а. с. 28).

Довідкою № 55 від 19 липня 2023 року, встановлено, що ОСОБА_1 працює на ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» і станом на 19 липня 2023 року йому не виплачена заробітна плата у сумі 150088 гривень, у тому числі по місяцям: за травень 2021 року 14731 гривня; за червень 2021 року 7052 гривні; за липень 2021 року 12465 гривень; за серпень 2021 року 13465 гривень; за вересень 2021 року 8570 гривень; за жовтень 2021 року 8946 гривень; за листопад 2021 року 8143 гривні; за грудень 2021 року 8705 гривень; за січень 2022 року 10309 гривень; за лютий 2022 року 8344 гривні; за березень 2022 року 3568 гривень; за квітень 2022 року 500 гривень; за січень 2023 року 6909 гривень; за лютий 2023 року 8406 гривень; за березень 2023 року 9078 гривень; за квітень 2023 року 9251 гривня; за травень 2023 року 3328 гривень; за червень 2023 року 8318 гривень (а. с. 29).

Копією розрахунку від 02 жовтня 2023 року (а. с. 33) підтверджується, що відповідачем було перераховано позивачу заробітною плату за травень 2023 року у сумі 3328 гривень та за червень 2023 року 8318 гривень.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях.

Звернувшись до суду, позивач просив, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 138442 гривні.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача, щодо відсутності у останнього обігових коштів на рахунках у зв`язку зі скорочення його об`ємів виробництва та великих фінансових збитків, оскільки це не може бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку оплатити позивачу виконану роботу.

Крім того, не приймаються до уваги судом доводи відповідача щодо одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, оскільки вказане не спростовує наявності заборгованості у відповідача перед позивачем.

Водночас, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно згідно з довідкою № 10 від 19 січня 2024 року ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача та був звільнений 31 березня 2022 року, а 01 червня 2022 року був знову прийнятий на підприємство, однак сума невиплаченої заробітної плати та остаточного розрахунку становить 137942 гривні, на підтвердження чого додає відповідну довідку підприємства (а. с. 58), відповідно до якої заборгованість по місяцям: за травень 2021 року 14731 гривня; за червень 2021 року 7052 гривні; за липень 2021 року 12465 гривень; за серпень 2021 року 13465 гривень; за вересень 2021 року 8570 гривень; за жовтень 2021 року 8946 гривень; за листопад 2021 року 8143 гривні; за грудень 2021 року 8705 гривень; за січень 2022 року 10309 гривень; за лютий 2022 року 8344 гривні; за березень 2022 року 3568 гривень; за січень 2023 року 6909 гривень; за лютий 2023 року 8406 гривень; за березень 2023 року 9078 гривень; за квітень 2023 року 9251 гривня.

Разом з цим судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачу після дати звільнення у квітні 2022 році була нарахована сума компенсації втрати часини заробітної плати у розмірі 500 гривень (а. с. 66).

За положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВС України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Разом з цим, слід звернути особливу увагу на рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013, в якому Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення ОСОБА_1 з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», тобто станом на 31 березня 2022 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому нараховану заробітну плату.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період у розмірі 137942 гривні, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір задоволених позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати становить 137942 гривні, 1% ціни позову становить 1379 гривень 42 копійки (137942 гривні / 100% = 1379 гривень 42 копійки), а тому підлягає до стягнення з відповідача судовий збір у розмірі 1379 гри вні 42 копійки.

З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1379 гривні 42 копійки.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 279, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» (49008, м. Дніпро, вул. Криворізька, буд. 1; ) про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 137942 (сто тридцять сім тисяч дев`ятсот сорок дві) гривні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» на користь Держави судовий збір у сумі 1379 (одна тисяча триста сімдесят дев`ять) гривень 42 (сорок дві) копійки.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна