КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №367/1853/23 Головуючий у 1 інстанції: Шестопалова Я.В.

Провадження №22-ц/824/602/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

15 лютого 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.,

при секретарі Дуб С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 17 серпня 2023 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до громадянина Франції ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Просила суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

24 липня 2023 року до суду представником відповідача ОСОБА_4 було подано заяву про закриття провадження у справі.

В обґрунтування заяви заявник зазначила, що в суді Норвегії відкрито провадження по справі між ОСОБА_1 та громадянином Франції ОСОБА_2 щодо одноособової опіки над їх спільною дитиною. На підтвердження доводів надано лист Тронделаг районного суду з перекладом на українську мову, де зазначено, що справа відкрита одразу після зміни постійного проживання дитини в Норвегії, тобто з січня 2023 року та оголошено ОСОБА_1 у міжнародний розшук.

Заявник зазначила, що дитина сторін за народження набула громадянство Франції по громадянству батька і тільки в подальшому без узгодження з батьком дитини отримала громадянство України за заявою матері. Дитина до моменту незаконного переміщення матерію проживала у Норвегії, де отримала посвідку на проживання, відвідувала садочок.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 17 серпня 2023 року провадження у справі - закрито.

Закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції встановив, що районним судом Тронделаг розглядається позов ОСОБА_2 проти ОСОБА_1 про одноосібну батьківську відповідальність за свого сина ОСОБА_3 , і що син ОСОБА_3 проживатиме з ним постійно.

Враховуючи зазначене суд першої інстанції прийшов до висновку, що даний позов є тотожним позову про визначення місця проживання дитини, що підтверджується копією перекладу довідки Тронделаг районного суду від 19.05.2023.

Крім того суд першої інстанції посилався на відсутність доказів постійного місця проживання дитини ОСОБА_3 .

Також суд першої інстанції постановляючи ухвалу про закриття провадження посилався на повідомлення адвоката Джона Берга про те, що норвезьким Управлінням у справах дітей, молоді та сім`ї подано позов до української влади щодо повернення дитини ОСОБА_3 до Норвегії відповідно до Гаазької конвенції, оскільки було порушено норвезький закон про дітей.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, 30 серпня 2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 17 серпня 2023 року про закриття провадження у справі незаконною та такою, яка суперечить завданням цивільного судочинства, оскільки в її основу покладено висновки, які не відповідають обставинам справи та нормам процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що сторони та їх дитина постійно проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказала, що з початку війни вона тимчасово виїхала з дитиною поза межі території України, але у 2023 році повернулась та наразі з сином проживають в її матері за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначила, що постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року було задоволено заяву про забезпечення позову та надано можливість відповідачу бачитись з сином. Відповідач - ОСОБА_2 , жодного разу не скористався наданою можливістю, а тому вважає, що така поведена свідчить про байдуже ставлення до дитини.

Вважає, що жоден з поданих документів, не підтверджує факт проживання позивача з дитиною закордоном, а сам відповідач подаючи документи зазначає адресу позивача - АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

17 листопада 2023 року представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 17 серпня 2023 року залишити без змін.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник адвокат Вотінцев Є.Г. і ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

За клопотанням сторони відповідача судове засідання було призначено в режимі відеоконференції за допомогою додатку EasyCon, проте зв`язок встановити не вдалось.

Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 17 серпня 2023 року підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно копії свідоцтва про народження № 903, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Підтвердженням зареєстрованої батьківської відповідальності, виданої Норвезьким реєстром населення від 08.03.2023, визначено, що батьківську відповідальність за дитину ОСОБА_3 несуть ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З огляду на копію посвідки на проживання у Норвегіїї, серії НОМЕР_3. яка видана ОСОБА_1 , що дійсна до 01.08.2021, копію посвідки на проживання у Норвегіїї, серії НОМЕР_1 , яка видана ОСОБА_2 , що дійсна до 03.08.2021, можна визначити, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають дозвіл на тимчасове проживання у Норвегії.

Також до матеріалів справи долучено підтвердження місця проживання від 01.08.2023, згідно з яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та його сім`я проживають у муніципалітеті Індре Фосен за адресою: АДРЕСА_3 . З даного документу встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали дозвіл на проживання під колективним захистом.

Згідно з листа адвоката Йон Берга вбачається, що ОСОБА_3 ходив до дитячого садка в місті Рісса, мав багато друзів, був добре інтегрований у Ріссі, також почав говорити норвезькою мовою. Дані обставини підтверджують, що звичайне місце проживання малолітньої дитини є місто Рісса.

З копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , вбачається, що ОСОБА_1 є зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 . Проте, з доданої до позовної заяви копії заяви, яку позивач направляла до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації можна встановити, що вона разом з дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Підтверджуючих документів щодо проживання позивачки разом з дитиною за вказаною адресою матеріали справи не містять.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за законодавством України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, питань щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, коли хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (стаття 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (частини перша та друга статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Україна згідно із Законом від 11 січня 2006 року № 3303-IV є учасницею Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (Гаазька конвенція 1980 року).

Відповідно до статті 16 Гаазької Конвенції 1980 року після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не будуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції або поки заява не подана відповідно до цієї Конвенції протягом розумного періоду часу після одержання повідомлення.

Вказана норма обмежує юрисдикцію виключно органів держави, на територію якої дитину переміщено, а не держави, із якої було дитину переміщено.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

Місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

У разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання, до спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене. Обставини неможливості визначення звичайного місця проживання дітей можуть включати, наприклад, часті переїзди дитини між двома і більше державами; втрату дитиною попереднього місця постійного проживання та брак достатніх підстав для набуття нового місця постійного проживання. Заснована на цьому положенні юрисдикція суду припиняється, якщо буде встановлено, що дитина має місце проживання, де б це не було.

Юрисдикція спору ґрунтується на прив`язці постійного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Під час вирішення питання про закриття провадження суд першої інстанції дійшов передчасного висновку та не врахував вимог щодо оформлення документів для їх можливого використання запровадженого Гаазькою Конвенцією від 1961 року.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Згідно з положеннями Конвенції документ, на якому проставлено апостиль, не потребує ніякого додаткового оформлення чи засвідчення і може бути використаний в будь-якій іншій державі-учасниці Конвенції.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Документи, отримані за допомогою факсимільного чи інших аналогічних засобів зв`язку, приймаються судом до розгляду як письмові докази у випадках і в порядку, які встановлені законом або договором.

Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні ухвали про закриття провадження у справі не пересвідчився відповідності копій письмових доказів поданих до суду їх оригіналам, та належному оформленню документів у відповідності до вимог процесуального Закону, та оформлення документів для їх можливого використання запровадженого Гаазькою Конвенцією від 1961 року.

Колегія суддів вважає, що питання вирішення долі дитини є дуже важливим і надання належних доказів по справі повинно бути належним чином перевірено судом.

При отриманні належних доказів суд першої інстанції має діяти у відповідності з процесуальним законом і висновками Верховного Суду.

З викладених вище підстав колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала підлягає до скасування у зв`язку із передчасністю висновків суду першої інстанції, порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, а справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 17 серпня 2023 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 лютого 2024 року

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко